ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження № 22-ц/821/1380/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 712/2339/22 Категорія: 310000000 	Троян Т.Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року 

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Сіренка Ю.В., Нерушак Л.В., Фетісової Т.Л.,

секретар: Зінченко Ю.О.;

учасники справи: 

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради;

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - адвокат Скіць Станіслав Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скіця Станіслава Миколайовича на рішення Соснівського районного суд м. Черкаси від 17 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в :

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.
Позов обґрунтовано тим, що 30.09.2006 сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною розпаду сім`ї є те, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони спільне господарство не ведуть, разом не проживають, їхні стосунки існують лише формально. Фактично з червня 2021 року позивач проживає сам разом з дітьми. Примирення вважає неможливим. ОСОБА_1 просив суд шлюб між позивачем та відповідачем розірвати та залишити на самостійному утриманні батька, визначивши їх місце проживання з ОСОБА_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.08.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 вересня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Сватівського районного управління юстиції в Луганській області, актовий запис № 126 - розірвано.
Відповідачу після розірвання шлюбу залишено прізвище - ОСОБА_2 .
У частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей - відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, тому шлюб необхідно припинити шляхом його розірвання.
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання, звернення до органу опіки та піклування з цього приводу, засідання комісії та надання висновку з вказаного питання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
У матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідачка подавала до суду заперечення проти залишення дітей проживати разом з батьком, та мала намір залишити проживати дітей за своїм місцем проживання та сторони зверталися з вказаного приводу до органу опіки та піклування в порядку ст. 161 Сімейного кодексу України.
Фактично спір щодо місця проживання дітей був ініційований батьком дітей, з яким сини і так фактично проживали, і від якого мати дітей не вимагала зміни їхнього місця проживання.
Не погоджуючись з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.08.2022 в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник ОСОБА_1 - адвокат Скіць С.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просив вказане рішення скасувати в частині відмови позовної вимоги про визначенні місця проживання дітей та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надано правової оцінки та аналізу акта обстеження умов проживання № 94 від 31.03.2022, відповідно до якого малолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 створені належні умови для проживання та перебування.
Скаржник вказує, що не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про те, що сторони визначили місце проживання дітей за власною згодою. Так, з червня 2021 року діти проживають з позивачем, відповідачка необхідної уваги дітям не приділяє, їх вихованням фактично не займається.
При цьому, сторони не укладали договору щодо здійснення батьківський прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передбаченого ч. 4 ст. 157 СК України. Крім того, відповідачка для належного визначення місця проживання дітей з батьком на його укладання не погоджувалась.
Разом з тим, скаржник вважає, що заява матері, в якій остання не заперечує визначення місця проживання малолітніх дітей з апелянтом під час розгляду справи не є перешкодою для розгляду справи в розпочатому провадженні та ухвалення судом рішення по суті.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30.09.2006 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Сватівського районного управління юстиції Луганської області, про що зроблено актовий запис № 126, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 30.09.2006. Прізвище дружини після шлюбу - ОСОБА_2 (а.с. 12).
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13-14).
Відповідно до характеристики ОСОБА_1 від 22.03.2022, підписаної головою управління ОСББ Маєвською В.В., позивач тривалий час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання характеризується позитивно, має двох синів, з якими мешкає у вказаній квартирі, про яких чудово піклується і є люблячим батьком, самостійно водить їх до школи та гуртки, зразково займається вихованням дітей (а.с. 21).
З довідок від 19.04.2017 № 7102-3115 та від 19.04.2017 № 7102-3114, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, фактичне місце проживання останніх: АДРЕСА_1 (а.с. 33-34).
Згідно з актом обстеження умов проживання № 94 від 31.03.2022, складеного спеціалістами Служби у справах дітей Черкаської міської ради, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою без реєстрації проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3. (батько); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. У ході обстеження встановлено, зокрема, що квартира винаймається, для малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відведене окрема кімната, де є двоярусне ліжко, письмовий стіл, шафа для книг, іграшки, є місце для ігор та відпочинку. 
Відповідно до висновку зазначеного акта обстеження, у квартирі за вказаною адресою створені належні умови для проживання та перебування малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 48).
У ході розгляду справи судом першої інстанції з`ясовано, що шлюбні відносини між сторонами припинені у зв`язку із непорозумінням з червня 2021 року, а також внаслідок різних поглядів на життя, спільне господарство не ведуть, разом не проживають, збереження сім`ї неможливе. Майнового спору між сторонами немає.
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 07.08.2022, поданої до Соснівського районного суду м. Черкаси під час підготовчого провадження, остання просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила суд розірвати шлюб з позивачем, а також визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з позивачем ОСОБА_1 , та залишити їх на самостійному утриманні батька (а.с. 61).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовёязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження №61-44680 св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батька свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
Колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом, за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Незважаючи на те, що позивачем заявлялась вимога про залишення на самостійному утриманні батька неповнолітніх дітей, визначивши їх місце проживання з батьком, апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.
Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідачка, під час розгляду справи в суді першої інстанції, не подавала до місцевого суду своїх заперечень щодо проживання спільних дітей разом із батьком, натомість, матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 від 07.06.2022, в якій остання позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила суд, зокрема, визначити місце проживання дітей з позивачем ОСОБА_1 . Відтак, визнання відповідачкою позовних вимог, у тому числі, щодо визначення місця проживання дітей з батьком, суд розцінює як відсутність спору між батьками. 
Посилання скаржника на відсутність укладеного між сторонами нотаріально посвідченого договору щодо визначення місця проживання дітей, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст. 161 СК України застосовується лише в разі відсутності згоди між батьками при вирішенні вказаного питання, при цьому, суд зауважує, що така згода може бути виражена як в усній, так і в письмовій формі. Батьки, у розумінні ч. 4 ст. 157 СК України, дійсно, можуть укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, який, у тому числі, визначатиме місце проживання дітей, однак, вказана норма передбачає право, а не обов`язок батьків на укладення такого договору. Відтак, відсутність нотаріально посвідченого договору, на підставі ч. 4 ст. 157 СК України, не свідчить про наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей.
Апеляційним судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, на час звернення позивача до суду з даним позовом, розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом з батьком ОСОБА_1 , доказів протилежного матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про визначення місця проживання дітей заявлена позивачем передчасно, враховуючи, що зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в судовому рішенні констатувати факт того, з ким із батьків залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не визначаючи його, так як місце проживання дітей не змінюється - діти залишилася проживати разом з батьком.
Відповідно до ч. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - змінити, доповнивши його резолютивну частину таким змістом: «Після розірвання шлюбу неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати із батьком ОСОБА_1 ».
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати, понесені при поданні апеляційної скарги зі сплату судового збору в сумі 744,30 грн. 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скіця Станіслава Миколайовича задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суд м. Черкаси від 17 серпня 2022 року у даній справі в оскаржуваній частині змінити, доповнивши резолютивну частину таким змістом: «Після розірвання шлюбу неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати із батьком ОСОБА_1 ».
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 744,30 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Судді  Ю.В. Сіренко

Л.В. Нерушак 

Т.Л. Фетісова