ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/3534/20  Номер провадження 22-ц/814/2962/22	Головуючий у 1-й інстанції Попова В.О.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,
суддів:  Пилипчук Л.І., Хіль Л.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та моральної шкоди,-
в с т а н о в и в :
У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та моральної шкоди.  
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що  10.06.2018 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 1100 доларів США, які зобов`язувався повернути 10.08.2018 року зі сплатою 5 % в місяць, що підтверджується власноручною розпискою.
17.06.2019 року між сторонами було укладено ще один договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути  17.10.2019 року зі сплатою 5% на  місяць, що підтверджується  власноручною розпискою. 
Своє грошове зобов`язання відповідач не виконав, борг не повернув. Позивач зазначив, що жодних дій, спрямованих на виконання зобов`язання відповідачем вчинено не було. 
З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач остаточно просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 164146 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договорами позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики в розмірі 139 253 (сто тридцять дев`ять тисяч двісті п`ятдесят три) гривні, 47 копійок .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1392 грн., 47коп.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення оскаржила представник відповідача, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Вважає, що місцевий суд безпідставно прийняв до провадження уточнену позовну заяву ОСОБА_3 , оскільки вона не відповідає вимогам ст.. 175 ЦПК України. 
Також вказує, що на підтвердження доводів апеляційної скарги позивачем не надано належних та допустимих доказів, та вважає, що надані позивачем розписки не є достовірними доказами, оскільки не містять всіх необхідних реквізитів сторін.
Також, відповідач вважає,що договори позики є нікчемними правочинами, оскільки укладені у іноземній валюті, що суперечить вимогам ст.. 99 Конституції України.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено, що за договором позики від 10.06.2018 відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 1100 доларів США з щомісячною виплатою 5% , кінцева дата розрахунку 10.08.2018 року, про що видав відповідну розписку; за договором позики від 17.06.2019 року відповідач отримав в борг від позивача грошову суму в розмірі 1 000 доларів США з щомісячною виплатою 5%, кінцева дата розрахунку 17.10.2019 року, про що видав відповідну розписку.
Встановлено, що укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й свідчить про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику.
При цьому, місцевий суд зауважив, що наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Оригінали розписок ОСОБА_1   від 10.06.2018 року та від 17.06.2019 року місцевий судом досліджено та долучено до матеріалів справи ( а.с.а.с. 40,41).
Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд дійшов висновку, що умови укладених між сторонами договорів, їх форма та зміст не суперечать вимогам закону, проте суд вважав за необхідне уточнити розрахунок заборгованості, навівши свій розрахунок.
Крім того, місцевим судом зазначено, що в силу ст.ст. 524, 533 ЦК України, укладення та виконання грошових зобов`язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України. 
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність вказаних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
Враховуючи те, що умови договорів позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми за договором позики.
Місцевим судом встановлено, що за умовами договорів позики від 10.06.2018 року та від 17.06.2019 року сторони погодили сплату процентів за вказаними договорами, при цьому суд дійшов висновку, що зазначене не суперечить положенню абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України та правовому висновку викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18 про щомісячну виплату процентів.
Також, колегія суддів погоджується з наведеним місцевим судом розрахунком заборгованості за договором позики.
Доводи представника відповідача про недоведеність позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги.
Так, в силу положень ст.. 1047 ЦК України, підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передачу позикодавцем визначеної кількості грошей.
Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року у справі №753/1349/20 (провадження 61-14252св21).
Доводи відповідача щодо недійсності правочину через його укладення у іноземній валюті досліджені місцевим судом, та їм дана відповідна правова оцінка, з якою погоджується колегія суддів. 
Інші наведені в апеляційній скарзі, доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2   залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя - доповідач:  Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

Л.М. Хіль