Постанова
Іменем України 
08 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 490/3271/20
провадження № 51-4783 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої          ОСОБА_6 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від               27 липня 2021 року у кримінальному провадженні № 12020150000000128 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вказаним вироком вирішено питання щодо судових витрат та долі речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 03 квітня            2020 року приблизно о 07:40, керуючи технічно справним автомобілем «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 33-35 км/год по сухій проїжджій частині просп. Центрального у м. Миколаєві, порушуючи вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість аж до повної зупинки керованого ним автомобіля, не переконався, що на пішохідному переході немає людей, об`їжджаючи попереду їдучий автомобіль, змінив напрямок руху у крайню ліву смугу, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала пішохідний перехід зліва направо по відношенню до напрямку руху автомобіля. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2020 року – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 не погоджується з ухвалою апеляційного суду, ставить питання про скасування зазначеного судового рішення. Так, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 , стверджує, що місцевий суд дійшов неправильного висновку про можливість звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, місцевий суд у вироку посилався на позитивні дані, які характеризують особу засудженого, наявність обставин, які пом`якшують йому покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, при цьому не врахував тяжкості вчиненого злочину та його наслідки. Вказує на те, що ОСОБА_7 дійсно раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, що є обставиною, яка характеризує засудженого, однак це лише констатація факту і не більше того. Судом також не взято до уваги, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, і всі порушення пов`язані з недотриманням ним Правил дорожнього руху України. Крім того, вважає посилання суду про добровільне відшкодування ОСОБА_7 матеріальної шкоди такими, що не відповідають дійсності, оскільки до початку розгляду справи в суді жодної допомоги від засудженого або його родичів не надходило, а моральна шкода до цього часу не компенсована навіть частково. Також не погоджується з твердженням суду про наявність щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , оскільки його поведінка не дає підстав зробити такий висновок. Вказує про надуманість посилань суду щодо позиції потерпілої сторони стосовно призначеного засудженому покарання. Хоча вона і не просила позбавляти волі ОСОБА_7 , однак не вказувала й про можливість його звільнення від відбування призначеного покарання, а лише зазначала, що загиблу матір це не поверне, а тому поклалася на розсуд суду. Наголошує, що у даному випадку звільнення від відбування покарання не може бути співрозмірним із загибеллю людини. Також ставить під сумнів висновок суду про те, що ізоляція ОСОБА_7 від суспільства може завдати тяжких наслідків для його малолітньої дитини, однак такі наслідки неможливо порівняти із наслідками, які вже настали для сім`ї потерпілої через дії засудженого. З огляду на викладене стверджує, що висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства не відповідають тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
На зазначену касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 засуджений ОСОБА_7 подав заперечення, в яких просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без зміни.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу потерпілої не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги потерпілої, просив ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі потерпілою не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі потерпіла вказує, що, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, місцевий суд належним чином не врахував характеру та тяжкості вчиненого ним злочину та його непоправні наслідки.
Вважає посилання суду про добровільне відшкодування ОСОБА_7 матеріальної шкоди такими, що не відповідають дійсності, оскільки до початку розгляду справи в суді жодної допомоги від засудженого або його родичів не надходило, а моральна шкода до цього часу не компенсована навіть частково. Також не погоджується з твердженням суду про наявність щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , оскільки його поведінка не дає підстав зробити такий висновок. Зазначає, що поза увагою місцевого суду залишилось те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України.
З огляду на викладене стверджує, що висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства не відповідають тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
З такими доводами потерпілої, що викладені в касаційній скарзі, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання, суд виходив з того, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин з необережності, раніше не судимий, має вищу освіту, офіційно не працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем постійного проживання характеризується позитивно.
При цьому судом взято до уваги досудову доповідь представника органу пробації, відповідно до якого ризик повторного вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства є низькими, а виправлення останнього можливе без ізоляції його від суспільства.
Крім того, судом враховано повне відшкодування обвинуваченим завданої матеріальної шкоди потерпілій, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також думку потерпілої щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Беручи до уваги особу ОСОБА_7 , який мав незначний водійський стаж, характер вчиненого ним злочину через грубе порушення Правил дорожнього руху України, що призвело до загибелі людини, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, раніше не судимий, відшкодував матеріальну шкоду, місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства та звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. З огляду на вимоги ст. 50 КК України покарання узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
При цьому, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_7 без реального відбування покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.
Таким чином, зі змісту вироку вбачається, що під час його постановлення місцевий суд в повному обсязі врахував характер вчиненого ОСОБА_7 злочину, дані про його особу, при цьому навів достатні та переконливі мотиви прийнятого рішення.
Під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у порядку апеляційної процедури апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги представника потерпілої, які за змістом є аналогічними доводам, що викладені потерпілою у касаційній скарзі, належним чином обґрунтував рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 – без зміни.
При цьому суд апеляційної інстанції не встановив порушень норм матеріального чи процесуального права, які б давали підстави для скасування або зміни вироку місцевого суду, про що потерпіла сторона ставила питання в апеляційній скарзі.
Так, апеляційний суд не погодився із доводами апеляційної скарги про те, що поведінка ОСОБА_7 після ухвалення вироку не дає підстав вважати про наявність у нього щирого каяття.
Апеляційний суд констатував, що ОСОБА_7 як під час судового, так і під час апеляційного розгляду визнав свою вину, попросив пробачення у потерпілої, неодноразово намагався надати допомогу потерпілій, про що свідчать чеки грошових переказів, чого не заперечувала й сама потерпіла. Зокрема, під час судового розгляду ОСОБА_7 перерахував потерпілій 20 000 грн, а під час апеляційного розгляду ще 70 000 грн, від отримання яких потерпіла відмовилася. Незважаючи на вказані обставини, ОСОБА_7 запевнив, що бажає в подальшому відшкодовувати моральну шкоду, має на це можливість, оскільки на даний час працевлаштований.
При цьому у своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що під час апеляційного розгляду потерпіла не змогла чітко пояснити причини відмови від отримання грошей, враховуючи, що вироком суду було частково задоволено її позовні вимоги щодо відшкодування заподіяної їй моральної шкоди. Разом з тим потерпіла підтвердила, що до ухвалення вироку ОСОБА_7 добровільно відшкодував їм матеріальну шкоду у розмірі 25 000 грн, тобто у повному обсязі.
Обґрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд також вказав, що відповідно до дослідженого журналу судового засідання та звукозапису до нього від 30 липня     2020 року, потерпіла під час судових дебатів просила призначити ОСОБА_7 покарання з випробуванням, позбавити його права керувати транспортними засобами, та відшкодувати 800 000 грн моральної шкоди. Потерпіла підтвердила, що висловлювала таку позицію, однак під час апеляційного розгляду змінила свою думку.
Крім того, апеляційний суд спростував доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ним Правил дорожнього руху України, оскільки матеріали кримінального провадження таких даних не містять. 
Таких відомостей не встановлено і під час касаційного розгляду, а тому доводи касаційної скарги потерпілої в цій частині є безпідставними.
Таким чином, зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що доводи потерпілої про необґрунтоване звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, у тому числі й з підстав, про які наголошує потерпіла у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду.
Отже, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги представника потерпілої, суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, на яких визнав такі доводи необґрунтованими.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, є обґрунтованою та вмотивованою, підстав вважати її незаконною в ході касаційного розгляду не встановлено.
Оскільки ті обставини, на які посилається потерпіла як на підставу для скасування ухвали апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення її касаційної скарги.
Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання, а також звільнення від його відбування, відповідають тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу потерпілої необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                             ОСОБА_3