КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 759/11796/21
провадження № 22-ц/824/9290/2022
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 листопада  2022 року                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., 
при секретарі  Примушку  О. В. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", Управління  (Центру)  надання  адміністративних послуг   Святошинської  районної в місті Києві  державної адміністрації   про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Крушинського Валентина Валентиновича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року в складі судді Петренко Н.О., 
встановив:
 
31.05.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням  уточнень  від  29.10.2021  просила  суд  визнати  її  власницею  гаражу (гаражного боксу) № НОМЕР_1 , розташованого в гаражно-будівельному кооперативі «Сокіл - 2» по вул. Туполєва, 1 А в м. Києві.  Зобов`язати  Державну  реєстраційну   службу (ЦНАП) Святошинського  району  м. Києва  зареєструвати за нею право  власності на  вказаний гараж. 
Позовні  вимоги обґрунтовувала  тим,  що ІНФОРМАЦІЯ_1   помер  її батько   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після  смерті батька  залишилась спадщина - гараж № НОМЕР_1 , розташований в гаражно-будівельному кооперативі «Сокіл-2» по вул. Туполєва, 1 А в м. Києві.
З грудня  2011  року  та до смерті  батька вони проживали разом  в квартирі  АДРЕСА_1 ,  а тому вважала  себе такою, що  прийняла  спадщину.
16 серпня 2017  року  вона  звернулась до  Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області з приводу  подання  заяви про прийняття спадщини, проте отримала  відмову у зв`язку з  пропуском  строку  для подання  заяви про  прийняття спадщини. 
Рішенням  Ірпінського  міського  суду  Київської області від 15 листопада  2017  року  (справа  №367/6753/17) її позов  було  задоволено, визначено  додатковий строк  для прийняття спадщини терміном  на  три місяці. 
Не  зважаючи на  наявність  вказаного  судового  рішення,  державний нотаріус Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області відмовилась приймати в неї документи, оскільки  в резолютивній  частині  рішення  не  визначено, що додатковий строк надано для подання  заяви про  прийняття спадщини після  смерті  її батька. 
13.12.2017   вона звернулась  до  Ірпінського  міського  суду  Київської області з заявою про  виправлення  описки, проте ухвалою цього  суду від  14 грудня  2017  року  в задоволенні заяви відмовлено.  
10.01.2018  вона  подала  до Ірпінської   державної  нотаріальної контори  Київської області заяву про   оформлення  свідоцтва про  право на  спадщину відповідно до  ч.  3, ч. 5 ст. 1268 ЦК  України.
23.01.2018 вона  отримала  відповідь, в якій нотаріус  свідомо  ігнорує   факт її спільного  проживання   з  спадкодавцем  протягом останніх  5 років.
  Зазначала,  що  вона, її сестра ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4   є  спадкоємцями першої  черги, які можуть  підтвердити факт її спільного  проживання  разом з батьком  на  час  відкриття спадщини.   Від  спадщини вона  не  відмовлялась. З моменту побудови гаража  в 1991  році  вона та члени її сім`ї безперервно  користуються ним. 
 Згідно  ч.1 ст. 344 ЦК  України особа,  яка добросовісно  заволоділа  чужим майном і продовжує  відкрито,  безперервно володіти нерухомим майном  протягом  десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Згідно  ст. 392 ЦК  України  власник майна  може  пред`явити позов  про  визнання його права власності, якщо  це право оспорюється  або не визнається іншою особою,  а також  у разі втрати ним документа,  що засвідчує  його  право  власності.
З огляду на те, що  вона   має право  успадкувати   і оформити  нерухоме майно, яке    за життя належало  її батьку,  проте  через відмову нотаріуса вона   позбавлена  цього права,   просила  позов  задовольнити.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.
28.06.2022  представник ОСОБА_1 - адвокат Крушинський В. В. подав апеляційну  скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Вважає, що  не  залучення  до  участі  в справі  належних  відповідачів не  позбавляло суд   права залучити до  справи належну  сторону.  Суд  першої інстанції  припустився формалізму,  чим порушив норми матеріального та процесуального права. 
У  відзиві на  апеляційну  скаргу  представник Управління  (Центру)  надання  адміністративних послуг   Святошинської  районної в місті Києві  державної адміністрації    просив   відмовити в позові, справу розглядати  за його відсутності.
Зазначив,  що   Управління  (Центр)  надання  адміністративних послуг   Святошинської  районної в місті Києві  державної адміністрації    не  є  суб`єктом  надання  адміністративних  послуг  щодо  державної  реєстрації прав  на  нерухоме майно, в його  структурі  відсутній  відділ  реєстрації  права власності на  нерухоме майно, а тому воно  не  є належним відповідачем. 
Звернув увагу, що   державної установи -  Державної  реєстраційної  служби ( ЦНАП) Святошинського району  м. Києва  не  існує. 
Інші  учасники справи правом надання  відзиву на  апеляційну  скаргу  не  скористались.
В судове засідання ОСОБА_1 та її представник - адвокат Крушинський В. В. повторно  не з`явились,  про  день, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином  (а.с. 153).
Представник  Управління  (Центр)  надання  адміністративних послуг   Святошинської  районної в місті Києві  державної адміністрації    просив розглядати справу в його  відсутність (а.с.  148). 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що   відповідно до свідоцтва про право  власності від 28  вересня  2005 року,  виданого  Головним управлінням   житлового  забезпечення  виконавчого  органу  Київської  міської ради ( Київської міської  державної адміністрації), гаражний бокс  № НОМЕР_1 в ГАК  "СОКІЛ-2" площею 40.00  кв.м., який розташований  по  АДРЕСА_2 ,  дійсно  належить   ОСОБА_2 на  праві приватної власності на  підставі наказу  Головного  управління  житлового  забезпечення  від 21 вересня  2005  року  №1776-С/ГК. 
ІНФОРМАЦІЯ_1    ОСОБА_2   помер (а.с.21).
Рішенням   Ірпінського  міського  суду  Київської області від  15 листопада  2017  року  ( справа  №367/6753/17)  ОСОБА_1   визначено  додатковий строк  для прийняття спадщини  терміном на  три місяці. 
З огляду на те, що  резолютивна  частина  судового  рішення  не  містила  зазначення особи спадкодавця та дати його  смерті,  а також  відомостей про  родинні  відносини між  заявницею  та спадкодавцем,  в задоволенні  заяви щодо  оформлення  свідоцтва про  право  на спадщину  державним нотаріусом   Ірпінської державної  нотаріальної контори  Київської області відмовлено (а.с. 32). 
Як свідчить тлумачення частин першої та другої статті 271 ЦПК України роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно є незрозумілим, і це ускладнює його реалізацію. При здійсненні роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. 
З заявою  про  роз`яснення  рішення Ірпінського  міського  суду  Київської області від  15 листопада  2017  року  ОСОБА_1   до  суду  не  зверталась. 
Відмовляючи у задоволенні  позову про   визнання  за  ОСОБА_1   права власності на  майно  в порядку  спадкування  за законом, суд першої  інстанції  виходив з того,  що  позов  пред`явлено   до  неналежних відповідачів. 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
У справі, яка переглядається, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, зазначила відповідачем  Комунальне  підприємство   Київської  міської  ради "Київське міське бюро технічної  інвентаризації", а також просила    зобов`язати   Державну  реєстраційну  службу  (ЦНАП)  Святошинського  району , правильна  назва якого  є   Управління  (Центр)  надання  адміністративних послуг Святошинської  районної  в місті Києві  державної  адміністрації,  зареєструвати  за нею  право  власності на  спадкове майно. 
Разом  з тим, відповідачами у справі про визнання права власності в порядку спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Отже,  суд першої  інстанції  правильно  виходив з того,  що   позов  заявлено   до  неналежних відповідачів. 
При цьому  суд першої  інстанції, у силу своїх процесуальних повноважень, був вправі  замінити  первісного  відповідача  належним лише  за клопотанням позивача. 
Як вбачається  з матеріалів справи,  такого  клопотання  суду  першої  інстанції  подано не  було. 
Вищевказаний недолік не   може бути усунений  при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність   підстав для  скасування  рішення  суду  першої  інстанції та ухвалення  нового  про  задоволення  позову. 
Доводи апеляційної  скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну  скаргу без задоволення, а рішення  суду  першої  інстанції - без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд 
 
 постановив:
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Крушинського Валентина Валентиновича залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено  28.11.2022.   
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт  
 
                                                                                                          Т. А. Семенюк