ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
7 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 576/2761/20 
провадження № 51-6131км21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019200070000833, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вікторове Глухівського району Сумської області, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Згідно з вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди 400 000 грн.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні. 
Сумський апеляційний суд ухвалою від 29 жовтня 2021 року вирок суду першої інстанції змінив, на підставі ст. 75 КК  звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного йому місцевим судом за ч. 2 ст. 286 КК основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження уповноваженого органу з питань пробації.
В іншій частині вирок суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він 
15 листопада 2019 року близько 17:00, керуючи автомобілем КАМАЗ-5511, 
д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом ГКБ-8350, д.н.з.  НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі Р-65 Миколаївка – Катеринівка зі сторони м. Глухова Сумської області в напрямку с. Заруцьке Глухівського району Сумської області на 146 км авдороги всупереч вимогам пунктів 12.2, 12.3, 19.3 Правил дорожнього рухузневажив безпекою дорожнього руху, проявив неуважність, у темну пору доби в умовах недостатньої видимості не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги та під час засліплення світлом фар зустрічного транспортного засобу не вжив негайних заходів для зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , який рухався проїзною частиною попереду в попутному напрямку з порушенням вимог п. 6.2, пп. «б» п. 19.1 Правил дорожнього руху.
У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у реанімаційному відділенні 
КНП «Глухівська міська лікарня».
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 та його захисник – адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати судові рішення в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
На обґрунтування своїх вимог зазначають, що суд необґрунтовано стягнув моральну шкоду тільки з ОСОБА_6 , оскільки належним співвідповідачем за позовом потерпілої є ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс груп»,  а висновки суду в цій частині не відповідають положенням ст. 62 та 
ч. 1 ст. 128, ч. 1 ст. 129 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)  і правовим висновкам Верховного Суду з цих питань.  Вказують, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 працював водієм за трудовим договором, укладеним із ФОП ОСОБА_10 , і згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5057160 від 9 квітня 2019 року, виданим 
ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс груп», забезпеченим транспортним засобом виступив автомобіль марки КАМАЗ-5511, д.н.з. НОМЕР_1 , страхувальником якого є ОСОБА_10 , а тому належним співвідповідачем за позовом потерпілої є страхова компанія.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 , просила її задовольнити, скасувати судові рішення в частині вирішення цивільного позову і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
Мотиви Суду
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, правильності кваліфікації його дій та міри призначеного покарання в касаційній скарзі не оспорено. 
Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги засудженого та захисника про порушення вимог закону під час розгляду судом цивільного позову.
Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. 
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Статтею 62 КПК передбачено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.  
Як убачається з матеріалів провадження, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 працював водієм за трудовим договором, укладеним із ФОП ОСОБА_10 , і під час дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем КАМАЗ-5511, д.н.з. НОМЕР_1 , власник якого застрахував цивільно-правову відповідальність згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5057160 від 9 квітня 2019 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс груп».
Однак на стадії досудового розслідування та судового розгляду справи вказані обставини не було з`ясовано, оскільки ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та заявлений розмір цивільного позову визнав.
У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_6 пояснив, що працював водієм і в день події виїхав на автомобілі КАМАЗ-5511, д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом ГКБ-8350, д.н.з.  НОМЕР_2 , із елеватора в м. Глухові в напрямку смт Шалигіне, щоб завантажитись зерном. Ці показання ОСОБА_6 відображені у вироку, але суд залишив їх поза увагою. 
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст. 129 цього Кодексу передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. 
Згідно з приписами ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У частині 1 ст. 1172 ЦК зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз статей 1187 та 1172 ЦК, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від  5 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження 
№ 14-497цс18), дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
Отже, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної події з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Згідно зі ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Суд звертає увагу на те, що в матеріалах провадження наявні дані, які свідчать про виплату ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс груп» страхового відшкодування моральної шкоди, за погодженням із ОСОБА_8 , ОСОБА_11 . 
Вивчення положень ч. 4 ст. 206 та ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України вказує на те, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставин справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, 
а установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову — обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.  
Наведене залишилося поза увагою й суду апеляційної інстанції. 
Оскільки суд, вирішуючи цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди, не взяв до уваги вимог статей 1172, 1187, 1194 ЦК, не врахував усіх обставин дорожньо-транспортної події за участю застрахованого транспортного засобу і того, що ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах із власником джерела підвищеної небезпеки, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, кримінальне провадження – направленню на новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а касаційна скарга – задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди 400 000 грн скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.    
У решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_12 ородій                                ОСОБА_3