Постанова
Іменем України
31 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 761/4147/15-ц
провадження № 61-12069св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,  
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕД»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід Банк» Караченцева Артема Юрійовича на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»), яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕД» (далі - ТОВ «РЕД») про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів. 
Позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» мотивовані тим, що 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД», яке діяло на підставі договору комісії від 14 вересня 2006 року, від власного імені та за рахунок комітента - Закритого акціонерного товариства «Європейський банк раціонального фінансування» (далі - ЗАТ «ЄБРФ»), та ВАТ «Родовід Банк» був укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти договір оренди приміщень, загальною площею 5 225,8 кв. м, розташованих в адміністративному будинку з влаштуванням паркінгу, що позначені на плані під літерою «А» на АДРЕСА_1 , впродовж одного року після їх введення в експлуатацію та проведення ремонтно-оздоблювальних робіт «під ключ».
19 грудня 2008 року між ЗАТ «ЄБРФ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю., зареєстрований за №133.
26 грудня 2008 року між ЗАТ «ЄБРФ», ОСОБА_2 та ТОВ «РЕД», у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу від 19 грудня 2008 року, та беручи до уваги, що між ЗАТ «ЄБРФ» та ТОВ «РЕД» укладено договір комісії від 14 вересня 2006 року, був укладений договір, відповідно до якого ЗАТ «ЄБРФ» передав, а ОСОБА_2 прийняла всі права та обов`язки за договором комісії від 14 вересня 2006 року. 
18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД», що діяло на підставі договору комісії від 26 грудня 2008 року, та ПАТ «Родовід Банк» укладений договір оренди, відповідно до умов якого ТОВ «РЕД» зобов`язалось передати позивачеві, а позивач - прийняти у строкове платне користування нежитлові приміщення, загальною площею 5 225,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ). 
Відповідно до пункту 10.1 цього договору оренди від 18 лютого 2009 року цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів від імені сторін відповідними відбитками печаток. Строк оренди умовами договору встановлювався на два роки і одинадцять місяців з дати укладення цього договору (пункт 4.1). За змістом пункту 5.1 договору оренди розмір щомісячної орендної плати становить 500,50 грн (без ПДВ) за один квадратний метр об`єкта; орендна плата сплачується щомісяця. Відповідно до пункту 2.1 договору оренди метою оренди є використання об`єкту як офіс орендаря (позивача) для розміщення його працівників та здійснення статутної діяльності.
21 травня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування адміністративного будинку з влаштуванням паркінгу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 792, за умовами якого обдарована отримала у власність адміністративний будинок з влаштуванням паркінгу, позначений на плані літерою «А», загальною площею 6 124,40 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» було укладено додаткову угоду № 3 до договору оренди від 18 лютого 2009 року, датовану 03 вересня 2009 року, згідно з умовами якої орендна плата здійснюватиметься безпосередньо власнику орендованих приміщень - ОСОБА_1 . 
Між ТОВ «РЕД», ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 4 до вказаного договору оренди, датовану 09 вересня 2009 року, відповідно до якої сторони досягли згоди про заміну сторони у договорі оренди від 18 лютого 2009 року, у зв`язку з чим усі права та обов`язки орендодавця за договором переходять від ТОВ «РЕД» до ОСОБА_1 .
Позивач зазначав, що під час проведення судово-технічних експертиз в рамках кримінальної справи № 1-1710/11 (№ 594) встановлено невідповідність дат укладення оспорюваних договорів датам їх підпису та проставленим на них печаток, має місце виконання підписів поверх проставлених печаток та підробка підписів, що дає позивачеві підстави вважати їх недійсними. 
На думку позивача, про недійсність оспорюваних угод свідчить також зазначення в інших договорах за участю ОСОБА_1 (договорі дарування від 21 травня 2009 року, іпотечному договорі від 01 вересня 2009 року) про відсутність оренди вищевказаного будинку на час укладення цих договорів, а також заборона договором іпотеки від 01 вересня 2009 року без згоди іпотекодержателя передавати будинок в оренду. Позивач вважає, що об`єкт оренди не передавався орендареві, оспорювані договори були укладені без мети створення правових наслідків, обумовлених в цих договорах, а виключно з метою прикриття виведення грошових коштів на користь ОСОБА_1 .
Перерахування позивачем коштів не варто розцінювати як виконання ним умов договору оренди від 18 лютого 2009 року, оскільки обидві сторони діяли без намірів створення правових наслідків. Грошові кошти на загальну суму 18 458 420,18 грн було перераховано позивачем ОСОБА_1 без відповідної правової підстави, а саме без наміру сплати їх за оренду спірного об`єкту.
Враховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним з моменту укладення попередній договір від 03 квітня 2007 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», договір оренди від 18 лютого 2009 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», застосувати наслідки визнання договору оренди недійсним і стягнути з ОСОБА_1 на його користь 18 458 420,18 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року, у складі судді Гриньковської Н. Ю., у задоволенні позовних вимог ВАТ «Родовід Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами своїх позовних вимог. 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року, у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Українець Л. Д., Оніщука М. І., заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що ПАТ «Родовід Банк» не надало суду будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ЗАТ «ЄБРФ», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали наміру досягти певних правових наслідків під час вчинення правочинів (попереднього договору від 03 квітня 2007 року та договору оренди від 18 лютого 2009 року), оскільки за вказаними договорами здійснювалося передавання майна, ремонт приміщень, вносились орендні платежі, що свідчить про їх виконання та досягнення передбачених ними наслідків. Сам по собі факт підписання сторонами договорів «заднім числом» не може свідчити про фіктивність договорів за наявності доказів, які підтверджують наявність правових наслідків за укладеними договорами.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, у складі колегії суддів: Юровської Г. В., Мазур Л. М., Маляренка А. В., Нагорняка В. А., Писаної Т. О. заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала касаційної інстанції мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, а саме: висновкам судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другої статті 366, частиною третьою статті 365 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України, а також договору дарування від 21 травня 2009 року та іпотечному договору від 01 вересня 2009 року.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва 25 травня 2015 року, у складі судді Волошина В. О., позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення попередній договір від 03 квітня 2007 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк». Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди від 18 лютого 2009 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк». Застосовано наслідки недійсності правочину за договором оренди від 18 лютого 2009 року, укладеного між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» 18 458 420,12 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оформлюючи договори оренди спірного нежитлового приміщення, сторони не мали наміру створювати й реалізовувати правовідносини з оренди, а тому попередній договір, договір оренди є фіктивними та підлягають визнанню їх недійсними.
Суд першої інстанції на виконання вказівок, зроблених судом касаційної інстанції в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, з урахуванням висновків експертиз, що призначались слідчим в межах розслідування кримінальної справи № 1-1710/11 (№ 594), виходив з того, що договори комісії від 14 вересня 2006 року та від 26 грудня 2008 року, попередній договір, додаткові угоди до нього від 22 грудня 2008 року № 1 та від 16 лютого 2009 року № 2, договір оренди від 18 лютого 2009 року, укладений між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» з додатком № 1 до нього, додаткові угоди до договору оренди від 18 лютого 2009 року № 1 та від 25 лютого 2009 року № 2, а також акт приймання-передачі до договору оренди від 25 лютого 2009 року, насправді оформлені сторонами значно пізнішою датою ніж вони датуються. 
Також суд першої інстанції встановив, що ПАТ «Родовід Банк» ніколи не користувалось спірною будівлею, не сплачувало комунальні платежі за цією адресою та не несло будь-яких інших витрат щодо утримання будівлі, не здійснювало страхування об`єкта оренди, та не використовувало адресу цього приміщення в своїх офіційних документах як місцезнаходження банку чи його філії. До того ж актом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27 квітня 2010 року № 05-21/59 встановлено, що станом на 23 квітня 2010 року в орендованому приміщені проводяться ремонтні роботи, воно не використовується за цільовим призначенням, а отже, між позивачем та ТОВ «РЕД» правовідносини щодо оренди будівлі фактично не існували.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року, у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф. Корчевного Г. В., Слободянюк С. В., рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи, а рішення є законним та обґрунтованим. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що, визнаючи недійсним попередній договір та договір оренди, застосовуючи наслідки недійсності правочину, стягуючи з ОСОБА_1 на користь позивача 18 458 420,12 грн, що були перераховані позивачем з посиланням на договір оренди, суд першої інстанції правильно керувався вимогами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, статті 234 ЦК України, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Ізмайлової Т. Л., Карпенко С. О., Кадєтової О. В., Мостової Г. І., рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що спір стосовно укладення договорів, які є предметом позову, фактично виник між юридичними особами, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню. Позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_1 щодо стягнення безпідставно набутих коштів, як наслідок укладення фіктивних правочинів, мають самостійний характер стосовно вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними, що свідчить про відсутність спільності предмета позову. Водночас зазначено, що вирішення судом позовних вимог у цій частині безпосередньо залежатиме від вирішення спору, який виник між ТОВ «РЕД» та ПАТ «Родовід Банк» щодо недійсності оспорюваних правочинів, і є похідними від цих вимог.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року, у складі судді Притули Н. Г., провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «РЕД» закрите. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір про визнання договорів недійсними виник між ПАТ «Родовід банк» та ТОВ «РЕД», які є юридичними особами, тому вказана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року, у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року залишена без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог, пред`явлених до ТОВ «РЕД», про визнання оспорюваних договорів недійсними є законними та обґрунтованими. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про його підвідомчість судам господарської юрисдикції, з огляду на суб`єктний склад сторін, предмет та характер спірних правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду врахувала, що неодноразово вже висловлювалась правова позиція щодо того, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2017 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 755/13532/15-ц (провадження № 14-319цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 388/1241/15-ц (провадження № 14-572цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц (провадження № 14-361цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 201/12877/16 (провадження № 14-502цс19) та інші).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року, у складі судді Саадулаєва А. І., позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення попередній договір від 03 квітня 2007 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк». Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди від 18 лютого 2009 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк». Застосовано наслідки недійсності правочину за договором оренди від 18 лютого 2009 року, укладеного між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» 18 458 420,12 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладення між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» попереднього договору від 03 квітня 2007 року та договору оренди від 18 лютого 2009 року свідчать про наявність направлених дій сторін на укладення фіктивного правочину, оскільки об`єкт оренди фактично не було передано орендареві. Правовідносини щодо оренди будівлі на АДРЕСА_1 , обумовлені договором оренди та додатками до нього, фактично не існували. Попередній договір, договір оренди, додаткові угоди до них, а також акт приймання-передачі до договору оренди від 25 лютого 2009 року були оформлені сторонами значно пізніше ніж вони датуються, а отже, без наміру створення правовідносин оренди будівлі. Договір комісії від 14 вересня 2006 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ЗАТ «ЄБРФ», зі сторони ЗАТ «ЄБРФ» підписано не головою правління Солодом В. В., а іншою особою. Вказані фіктивні правочини укладені умисно з метою введення в оману іншого учасника - позивача щодо фактичних обставин правочину або справжніх намірів учасників, що й призвело до отримання коштів на загальну суму 18 458 420,12 грн. Оскільки суд дійшов висновку про недійсність оспорюваних попереднього договору та договору оренди, отже, застосуванню підлягають наслідки недійсності правочину - договору оренди, зокрема, стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 18 458 420,12 грн, що були перераховані їй позивачем з посиланням на договір оренди.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ  «Родовід Банк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції у силу вимог статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими з прийняттям постанови по суті вимог позивача підлягає скасуванню, отже, позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» є недоведеними. Апеляційний суд вказав, що момент підписання оспорюваних договорів, за умови, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, впливає виключно на дату, з якої договори вважаються укладеними, та в жодному разі не свідчить про їх фіктивність. Посилаючись на вимоги частини четвертої статті 82 ЦК України, апеляційний суд зазначив, що договір оренди від 18 лютого 2009 року позивачем оскаржується не вперше. У вересні 2011 року позивач звертався з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «РЕД» про визнання недійсним зазначеного договору з інших підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, у рішенні від 01 серпня 2012 року суд встановив, що договір оренди від 18 лютого 2009 року був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. З урахуванням положень статей 11, 638, 640 ЦК України суд встановив, що відповідно до умов договору оренди від 18 лютого 2009 року сторони досягли згоди щодо моменту настання зобов`язань за цим правочином, а саме після підписання акта прийому-передачі майна. Зазначене судове рішення набрало законної сили. 
Також апеляційний суд зауважив, що зазначені позивачем в позовній заяві від 08 вересня 2011 року обставини повністю узгоджуються з актом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27 квітня 2010 року, на який посилається ПАТ «Родовід Банк» у цій справі, згідно з яким станом на 23 квітня 2010 року в спірному орендованому приміщені проводилися ремонтні роботи.
Спираючись на доктрину заборони суперечливої поведінки, апеляційний суд виходив з того, що дії позивача, які виразилися в отриманні приміщення в оренду, проведенні зі своєї ініціативи ремонту в спірному приміщенні, регулярне перерахування відповідачеві орендних платежів, які розпочаті саме після підписання договору оренди, жодним чином не узгоджуються з доводами позовної заяви в частині відсутності у банку мети отримання приміщення в оренду та укладення договору без намірів створення юридичних наслідків. 
Апеляційний суд вказав, що ПАТ «Родовід Банк» не довів наявність умислу на укладення фіктивного правочину усіма його сторонами та не надав доказів того, що ТОВ «РЕД», укладаючи 18 лютого 2009 року договір оренди, не мав наміру створення правових наслідків за цим договором. Навпаки, отримання передбачених договором платежів та передання приміщення в фактичне володіння позивача свідчить не тільки про намір орендодавця передати приміщення в оренду, а й про фактичне виконання договору. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним попереднього договору, апеляційний суд взяв до уваги, що на момент звернення до суду з позовом, вказаний договір втратив свою силу та не був обов`язковою підставою для укладення оспорюваного договору оренди, який сторони могли укласти незалежно від наявності попереднього договору від 04 квітня 2007 року. 
Також апеляційний суд врахував, що, поміж іншого, в своїх поясненнях, наданих у суді апеляційної інстанції, представник позивача вказував, що оспорювані правочини були укладені внаслідок злочинної домовленості представника банку з відповідачем. Вказував на вирок Подільського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у справі № 758/3745/17, яким    ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, затверджено угоду про визнання винуватості від 07 березня 2017 року. Водночас, жодних вимог з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, позивач не заявляв, а суд не розглядав. Позивач не надав суду доказів вчинення кримінальних правопорушень жодним з відповідачів.
Крім того, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, звернув увагу на те, що під час розгляду справи у суді ОСОБА_1 (у апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року (а.с.67, том 3)), заперечуючи проти задоволення позову по суті вимог позивача, поміж іншого, просила також застосувати позовну давність, оскільки договори були укладені у квітні 2007 року та у лютому 2009 року. Позивач звернувся до суду з позовом у лютому 2014 році, отже, строк позовної давності для банку розпочав свій відлік 05 вересня 2009 року та сплив 05 вересня 2012 року. До суду позивач звернувся 12 лютого 2014 року, тобто з пропуском позовної давності. Проте апеляційний суд заяву відповідача про застосування позовної давності залишив без задоволення, зазначивши, що позовна давність може бути застосована виключно до обґрунтованих позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід Банк» Караченцева А. Ю. просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення частини першої статті 234 ЦК України без врахування висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), де зазначено, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. 
До того ж заявник вказує як підставу касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та звертає увагу, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо застосування фіктивності договорів, які укладені «заднім» числом без мети створення правових наслідків, обумовлених в цих договорах, а виключно з метою прикриття виведення грошових коштів. 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що висновки апеляційного суду не відповідають дійсним обставинам справи. Заявник зазначає, що помилковим є висновок апеляційного суду про підписання договору оренди після липня 2009 року уповноваженими особами ВАТ «Родовід Банк». Матеріалами справи підтверджено, що тимчасова адміністрація в ВАТ «Родовід Банк» була призначена 16 березня 2009 року та припинена з 16 вересня 2011 року. Тимчасовий адміністратор ВАТ «Родовід Банк» Щербина С. Я. станом на липень 2009 року мав одноосібно повноваження усіх органів управління АТ «Родовід Банк», проте договір оренди від імені ВАТ «Родовід Банк» підписано виконуючим обов`язки Голови Правління ОСОБА_5 . Відповідно до наказу тимчасового адміністратора від 20 липня 2009 року № 691 о/с Голова Правління ОСОБА_6 переведений за його згодою на посаду заступника Голови Правління з 21 липня 2009 року, відповідно до наказу тимчасового адміністратора від 21 липня 2009 року № 299 ОСОБА_5 звільнений з членів Правління ВАТ «Родовід Банк» з 21 липня 2009 року, отже, повноважень на час укладення оспорюваних договорів оренди після липня 2009 року не мав.
Також заявник вказує на те, що апеляційний суд помилково посилається на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2012 року у справі № 2-10982/11 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ТОВ «РЕД», третя особа: ПАТ «ЄБРФ», про визнання недійсним договору оренди, визнання недійсними додаткових угод, стягнення коштів, яким у позові відмовлено, як на судове рішення, яке має преюдиціальне значення. Так, ця обставина неодноразово досліджувалась судами різних інстанцій під час попередніх розглядів справи. У цій справі ПАТ «Родовід Банк» просило визнати договір оренди від 18 лютого 2009 року та додаткові угоди до нього недійсними, з тих підстав, що оспорюваний договір оренди суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки на момент укладення цього договору ОСОБА_2 була власником нерухомого майна з обмеженням права розпорядження нерухомим майном, а тому не мала права на укладення договору оренди, оскільки право власності на нерухоме майно було зареєстроване в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» лише 19 лютого 2009 року. Обставини підписання договору оренди «про людське око» у справі № 2?10982/11 ПАТ «Родовід Банк» та суду на момент ухвалення рішення від 01 серпня 2012 року не були відомі, а тому не досліджувались. Оскільки спору щодо дати підписання договору оренди та повноважень представника ПАТ «Родовід Банк» на підписання договору оренди на момент ухвалення рішення від 01 серпня 2012 року у справі № 2-10982/11 не було, висновки суду стосовно дати укладення, досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, повноважень представників на підписання договору оренди не є преюдиціальними.
Крім того, заявник наголошує, що висновок апеляційного суду щодо зазначення ПАТ «Родовід Банк» у позовній заяві від 08 вересня 2011 року обставин передачі об`єкта оренди, укладення договору підряду на виконання робіт, та подальше зазначення у позовній заяві, що є предметом розгляду цієї справи, про непередання банку об`єкту оренди суперечить добросовісній та чесній діловій практиці є поверховим, оскільки обставини зазначені у цій справі, як підстави позову, не були відомі ПАТ «Родовід Банк» на момент подання позовної заяви від 08 вересня 2011 року. Обставини, викладені у позовній заяві від 08 вересня 2011 року ґрунтувались виключно на правовому аналізі умов наявних у ПАТ «Родовід Банк» правочинів. Про існування обставин підписання договору оренди, додаткових угод до нього та актів прийому-передачі «заднім числом» ПАТ «Родовід Банк» стало відомо після ознайомлення з висновками судових експертиз, а саме 17 листопада 2011 року. Разом з тим, на думку заявника, поза увагою суду апеляційної інстанції залишились висновки, викладені у рішенні Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2013 року у справі № 22-ц/796/2215/2013 (2610/6600/2012) за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АК Інжинирінг», третя особа -ТОВ «РЕД», про визнання правочину удаваним та стягнення витрат на проведення капітального ремонту, а саме встановлення фіктивності договору підряду № 6-09 на виконання робіт від 02 липня 2009 року у зв`язку із відсутністю доказів того, що будь-які ремонті роботи за договором - поточні чи капітальні взагалі були проведені. Також цим рішенням підтверджено, що ВАТ «Родовід Банк» ремонт у спірному приміщенні не проводив.
Заявник також вказує на те, що апеляційний суд помилково вважав, що зазначення у договорах дарування та іпотеки відомостей про відсутність перебування спірного приміщення в оренді не має жодного значення для вирішення цієї справи, адже такі відомості свідчать про відсутність справжніх орендних правовідносин. 
Також поза увагою апеляційного суду залишилось те, що вироком Подільського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у справі № 758/3745/17, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 07 березня 2017 року та ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, встановлено обставини підписання оспорюваних договорів, а також факти спричинення збитків державі, як наслідок їхнього укладання. Заявник вказує, що цей вирок досліджений судом першої інстанції, проте до матеріалів справи не долучений, також відсутній у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що в свою чергу спростовує висновок апеляційного суду про неможливість повністю з`ясувати обставини справи. Оскільки інших доказів, які підтверджують позовні вимоги, достатньо в матеріалах справи та саме вони були належним чином досліджені судом першої інстанції. 
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трушківська Л. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила закрити касаційне провадження в частині, відкритій за підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; в іншій частині касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
У відзиві відповідач ОСОБА_1 наводить заперечення щодо доводів позивача про відсутність повноважень на укладення попереднього договору та договорів оренди ОСОБА_5 , посилаючись на те, що твердження банку про підписання оспорюваних договорів неуповноваженим представником після липня 2009 року ґрунтуються на припущеннях, адже підпис ОСОБА_5 від імені ВАТ «Родовід Банк» міг бути виконаний поверх відтисків печаток у будь-який час з травня 2009 року до 21 липня 2009 року (дату звільнення ОСОБА_5 з посади Голови правління ВАТ «Родовід Банк»).
Також відповідач ОСОБА_1 вважає, що доводи заявника у касаційній скарзі про невідповідність висновків апеляційного суду частині четвертій статті 82 ЦПК України є переоцінкою обставин, встановлених судом апеляційної інстанції. 
Висловлюючи заперечення щодо доводів заявника про невідповідність обставинам справи висновків апеляційного суду про пропуск ПАТ «Родовід Банк» позовної давності, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що апеляційний суд надав належну оцінку її заяві від 04 березня 2016 року (а.с. 67, том 3).
Крім того, ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу звертає увагу на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи по суті були порушені норми процесуального права щодо належного її повідомлення про розгляд справи.
На думку відповідача ОСОБА_1 , у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) порівняно із справою № 761/4147/15-ц, яка переглядається у касаційному порядку, елементи позовів є відмінними за предметом, підставами заявлених вимог та встановленими судами фактичними обставинами справи, тобто спірні правовідносини у цих справах не є подібними, а отже, касаційне провадження підлягає закриттю з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Також ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трушківська Л. В., подала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Родовід Банк», посилаючись на статтю 396 ЦПК України. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою і витребувано цивільну справу.
У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2021 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД», яке діяло на підставі договору комісії від 14 вересня 2006 року від власного імені та за рахунок комітента - ЗАТ «ЄБРФ», та ВАТ «Родовід Банк» був укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти договір оренди приміщень, загальною площею 5 225,8 кв. м, розташованих в адміністративному будинку з влаштуванням паркінгу, що позначені на плані під літерою «А» на АДРЕСА_1 , впродовж одного року після їх введення в експлуатацію та проведення ремонтно-оздоблювальних робіт «під ключ».
Згідно з пунктом 4 попереднього договору сторони погодили, що основними умовами основного договору оренди є: цільове використання - для здійснення статутної діяльності орендаря, орендні платежі будуть сплачуватись щомісяця в розмірі 610,00 грн за 1 кв. м з урахуванням індексації, площа об`єкту не менше 5 тис. кв. м, порядок амортизаційних відрахувань, ціна об`єкту - визначається незалежним експертом на момент укладення основного договору.
19 грудня 2008 року між ЗАТ «ЄБРФ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю., зареєстрований за №133, за умовами якогоЗАТ «ЄБРФ» відчужило ОСОБА_2 адміністративний будинок з влаштуванням паркінгу, позначений літерою «А», загальною площею 6 124,40 кв. м, що розташований в будинку  АДРЕСА_1 .
26 грудня 2008 року між ЗАТ «ЄБРФ», ОСОБА_2 та ТОВ «РЕД», у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу від 19 грудня 2008 року, та беручи до уваги, що між ЗАТ «ЄБРФ» та ТОВ «РЕД» укладено договір комісії від 14 вересня 2006 року, був укладений договір, відповідно до якого ЗАТ «ЄБРФ» передав, а ОСОБА_2 прийняла всі права та обов`язки за договором комісії від 14 вересня 2006 року. 
18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД», що діяло на підставі договору комісії від 26 грудня 2008 року, та ПАТ «Родовід Банк» укладений договір оренди, відповідно до умов якого ТОВ «РЕД» зобов`язалось передати позивачеві, а позивач - прийняти у строкове платне користування нежитлові приміщення, загальною площею 5 225,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ). 
Відповідно до пункту 10.1 цього договору оренди від 18 лютого 2009 року цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів від імені сторін відповідними відбитками печаток. Строк оренди умовами договору встановлювався на два роки і одинадцять місяців з дати укладення цього договору (пункт 4.1). За змістом пункту 5.1 договору оренди розмір щомісячної орендної плати становить 500,50 грн (без ПДВ) за один квадратний метр об`єкта; орендна плата сплачується щомісяця. Згідно з пунктом 2.1 договору оренди метою оренди є використання об`єкта як офіс орендаря (позивача) для розміщення його працівників та здійснення статутної діяльності.
21 травня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування адміністративного будинку з влаштуванням паркінгу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 792, за умовами якого обдарована отримала у власність адміністративний будинок з влаштуванням паркінгу, позначений на плані літерою «А», загальною площею 6 124,40 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до договору комісії від 21 травня 2009 року, укладеного між ТОВ «РЕД» (комісіонер), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (комітент), комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату від свого імені та за рахунок комітента здійснити дії з належного оформлення прав комітента у відносинах з орендарем ВАТ «Родовід Банк» щодо споруди, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , в тому числі з оплати орендних платежів.
Відповідно до додаткової угоди від 03 вересня 2009 року № 3, укладеної між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» до договору оренди від 18 лютого 2009 року, сторони визначили, що на виконання пункту 5.7 розділу 5 договору сплата авансом орендної плати за перший і останній місяці користування об`єктом здійснюється орендарем у строк не пізніше 15 вересня 2009 року безпосередньо власнику орендних приміщень ОСОБА_1 .
Згідно із додатковою угодою від 09 березня 2010 року № 4 до договору оренди від 18 лютого 2009 року, укладеної між ПАТ «Родовід Банк», ТОВ «РЕД» та ОСОБА_1 сторони дійшли згоди про заміну сторони у договорі оренди від 18 лютого 2009 року, у зв`язку з чим усі права і обов`язки орендодавця за договором оренди від 18 лютого 2009 року переходять від ТОВ «РЕД» до ОСОБА_1 . 
Відповідно до зведеного меморіального ордера за період з 01 вересня 2009 року до 04 березня 2010 року на користь власника орендованих приміщень ОСОБА_1 перераховано кошти за оренду приміщень в сумі 18 458 420,12 грн.
Актом Головного контрольно-ревізійного управління України від 27 квітня 2010 року № 05-21/59 встановлено, що станом на 23 квітня 2010 року в орендованому приміщені за адресою: АДРЕСА_1 ), проводяться ремонтні роботи та приміщення не використовується за цільовим призначенням.
23 квітня 2010 року працівниками ревізійної групи складено акт огляду приміщення, орендованого ПАТ «Родовід Банк», яким зафіксовано, що на 8?9 поверхах приміщень, що є об`єктом оренди, проводилися ремонтні роботи, це підтверджує пояснення представника позивача, що працівники банку у приміщення будівлі не переїхали і орендованим приміщенням не користувалися, а об`єкт оренди фактично не було передано орендарю, тобто приміщення не використовувалось за цільовим призначенням, визначеним пунктом 2.1 договору оренди, як офісу позивача для розміщення його працівників та здійснення статутної діяльності.
Також на виконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі суду від 21 січня 2015 року, суд першої інстанції дослідив копії висновків судово-технічних експертиз, проведених Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у кримінальній справі № 1591 (1-1710/11 (№ 594)) за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 365 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України.
Відповідно до висновку від 30 липня 2010 року № 5648/10-11, в наданих на дослідження: додатковій угоді від 22 грудня 2018 року № 1 до попереднього договору від 03 квітня 2007 року, яка укладена між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та вилученій у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 1), додатковій угоді від 22 грудня 2018 року № 1 до попереднього договору від 03 квітня 2007 року, яка укладена між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та вилученій у ТОВ «РЕД» (об`єкт № 2), попередньому договорі від 03 квітня 2007 року, який укладений між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та вилученому у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 3), попередньому договорі від 03 квітня 2007 року, який укладений між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та вилученому у ТОВ «РЕД» (об`єкт № 4), додатковій угоді від 16 лютого 2009 року № 2 до попереднього договору від 03 квітня 2007 року, укладеній між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученій у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 5), додатковій угоді від 16 лютого 2009 року № 2 до попереднього договору від 03 квітня 2007 року, укладеній між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученій у ТОВ «РЕД» (об`єкт № 6), договорі оренди від 18 лютого 2009 року, укладеному між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученому у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 7), додатку № 1 до договору оренди від 18 лютого 2009 року, укладеному між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученому у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 8), додатковій угоді від 18 лютого 2009 року № 1 до договору оренди від 18 лютого 2009 року, укладеній між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученій у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 9), акті від 25 лютого 2009 року приймання-передачі до договору оренди від 18 лютого 2009 року, складеному між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученому у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 10), додатковій угоді від 25 лютого 2009 року № 2 до договору оренди від 18 лютого 2009 року, укладеній між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» і вилученій у ПАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 11), додатковій угоді від 09 березня 2010 року № 4 до договору оренди від 18 лютого 2009 року, укладеній між ВАТ «Родовід Банк», ТОВ «РЕД» та ОСОБА_1 (об`єкт № 12), додатковій угоді від 03 вересня 2009 року до договору оренди від 18 лютого 2009 року, що укладена між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк» (об`єкт № 13), договорі від 21 травня 2009 року, укладеному між ТОВ «РЕД», ВАТ «ЄБРФ» та ОСОБА_2 (об`єкт № 15), відтиски печатки від імені ТОВ «РЕД» нанесені однією і тією ж печаткою, а саме печаткою ТОВ «РЕД», експериментальні і вільні зразки якої надані до інституту для порівняльного дослідження. В досліджуваних документах - об`єкти №№ 1-11, 14, 15 відтиски печатки від імені ТОВ «РЕД» нанесені не в той час, яким вони відповідно датовані, а пізніше, після липня 2009 року.
З висновку від 17 серпня 2010 року № 6357/10-11 вбачається, що у 2?х примірниках попереднього договору від 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» підписи від імені ОСОБА_7 виконанні поверх відтисків печатки від імені ТОВ «РЕД». У 2-х примірниках додаткової угоди від 16 лютого 2009 року № 2 до попереднього договору від 03 квітня 2007 року, додаткових угод від 18 лютого 2009 року № 1 та від 25 лютого 2009 року № 2 до договору оренди від 18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», акті від 25 лютого 2009 року приймання-передачі до договору оренди - підписи від імені ОСОБА_8 виконані відповідно поверх відтисків печатки від імені ТОВ «РЕД».
Також висновком від 31 серпня 2010 року № 6511/10-11 встановлено, що у 2?х примірниках попереднього договору від 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк», у 2-х примірниках додаткових угод від 22 грудня 2008 року № 1 та від 16 лютого 2009 року № 2 до попереднього договору; договорі оренди від 18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та у додатку від 18 лютого 2009 року № 1 до нього; додаткових угодах від 18 лютого 2009 року № 1 та від 25 лютого 2009 року № 2 до договору оренди; акті від 25 лютого 2009 року приймання-передачі до договору оренди - відтиски печатки ВАТ «Родовід Банк» нанесені не в той час, яким датовані документи, а пізніше - в травні 2009 року.
Крім того, висновком від 17 серпня 2010 року № 6420/10-11 встановлено, що у 2-х примірниках додаткової угоди від 16 лютого 2009 року № 2 до попереднього договору від 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», договорі оренди від 18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та додатку № 1 до нього, додаткових угодах від 18 лютого 2009 року № 1 та № 2 від 25 лютого 2009 року до договору оренди, акті від 25 лютого 2009 року приймання-передачі до договору оренди - підписи примірників додаткової угоди від 22 грудня 2008 року №1 до попереднього договору, на останніх аркушах додаткової угоди від 16 лютого 2009 року № 2 до попереднього договору, договору оренди від 18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» та додатку № 1 до нього, додаткових угод від 18 лютого 2009 року № 1 та від 25 лютого 2009 року № 2 до договору оренди, акту від 25 лютого 2009 року приймання?передачі до договору оренди, а також на зворотному боці останніх аркушів попереднього договору від 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД» та ВАТ «Родовід Банк», додаткової угоди від 22 грудня 2008 року № 1 до попереднього договору, договору оренди від 18 лютого 2009 року між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк», додаткових угод від 18 лютого 2009 року № 1 та № 2 від 25 лютого 2009 року до договору оренди - підписи від імені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 виконані відповідно поверх відтисків печатки від імені ВАТ  «Родовід Банк».
Висновком від 19 серпня 2010 року № 6470/10 встановлено, що у договорі комісії від 14 вересня 2006 року, укладеному між ТОВ «РЕД» та ЗАТ «ЄБРФ», відтиск печатки від імені ТОВ «РЕД» нанесений печаткою ТОВ «РЕД», експериментальні і вільні зразки відтисків якої надані до інституту. В наданому договорі комісії від 14 серпня 2006 року відтиск печатки ТОВ «РЕД» нанесений не 14 вересня 2006 року, яким часом датований документ, а пізніше - після червня 2009 року.
Згідно з висновком від 21 вересня 2010 року № 6905/10-11, у наданому на дослідження договорі комісії від 14 вересня 2006 року, укладеному між ТОВ «РЕД» та ЗАТ «ЄБРФ», відтиск печатки ЗАТ «ЄБРФ» нанесений печаткою ЗАТ «ЄБРФ», вільні зразки якої надані до інституту для порівняльного дослідження. В наданому договорі комісії від 14 вересня 2006 року відтиск печатки ЗАТ «ЄБРФ» нанесений не в той час, яким він датований, а пізніше - в березні 2009 року. В досліджуваному договорі комісії від 14 вересня 2006 року підпис від імені ОСОБА_11 виконаний поверх відтиску печатки від імені ЗАТ «ЄБРФ» і друкованого тексту «ЗАТ «Європейський банк раціонального фінансування»… Голова правління Солод В. В.», а текст «ЗАТ «Європейський банк раціонального фінансування» ... Голова правління Солод В. В.» вдрукований поверх відтиску печатки від імені ЗАТ «ЄБРФ».
Висновками від 03 вересня 2010 року № 6904/10-11 та від 07 жовтня 2010 року № 9143/10-11/9278/10-11 встановлено, що у договорі комісії від 26 грудня 2008 року між ЗАТ «ЄБРФ» та ТОВ «РЕД» відтиск печатки останнього нанесений не в той час, яким він датований, а пізніше - після липня 2009 року.
Відповідно до висновку від 15 жовтня 2010 року № 9098/10-11 підписи від імені голови правління ЗАТ «ЄБРФ» ОСОБА_11 на четвертому аркуші в графі «Голова правління» та у правій нижній частині 1-3 аркушів договору комісії від 14 вересня 2006 року між ТОВ «РЕД» та ЗАТ «ЄБРФ» виконано не ОСОБА_11 , а іншою особою з ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_11 .
На підставі постанови Правління Національного банку України від 25 лютого 2016 року № 107 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 25 лютого 2016 року № 261 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Родовід Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». 
Також суд першої інстанції, встановив, що вироком Подільського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у справі №758/3745/17, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, затверджено угоду про визнання винуватості від 07 березня 2017 року. Проте з огляду на застосовані заходи безпеки у цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції, дослідивши вирок, вказав, що позбавлений можливості посилатися на обставини, встановлені цим вироком суду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційна скарга ПАТ «Родовід Банк» підлягає задоволенню.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними та як наслідок стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_1 . 
Натомість Верховний Суд не погоджується з таким висновком апеляційного суду, враховуючи таке.
Щодо позовних вимог про визнання недійсними правочинів
Згідно з частинами першою та другою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Правила та підстави недійсності правочинів регламентовані положеннями Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), зокрема, статтею 215 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо недійсності правочину.
Відповідно до положень цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18).
Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 
Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/6252/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 03 квітня 2007 року між ТОВ «РЕД», яке діяло на підставі договору комісії від 14 вересня 2006 року, від власного імені та за рахунок комітента - ЗАТ «ЄБРФ», та ВАТ «Родовід Банк» був укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти договір оренди приміщень, загальною площею 5 225,8 кв. м, розташованих в адміністративному будинку з влаштуванням паркінгу, що позначені на плані під літерою «А» на АДРЕСА_1 протягом одного року після їх введення в експлуатацію та проведення ремонтно-оздоблювальних робіт «під ключ».
При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Враховуючи підстави визнання оспорюваних договорів недійсними, на які посилався позивач, предметом дослідження у цій справі, серед іншого, є наявність чи відсутність повноважень у підписантів від імені позивача на підписання таких договорів.
Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).
Стосовно правочину, то його юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, зокрема, вступаючи у правовідносини з третіми особами.
Дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи у третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, належним чином не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними з мотивів, наведених у цьому судовому рішенні. 
Відповідно до статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. 
За умовами статті 207 ЦК України, в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За змістом пункту 8 попереднього договору від 03 квітня 2007 року (а.с. 74?79, том 1) цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. 
Пунктом 10.1 договору оренди від 18 лютого 2009 року передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів від імені сторін відповідними відбитками печаток (а.с. 81-87, том 1).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що дійсно, у матеріалах справи містяться висновки експертиз, в яких зазначено, що відтиски печаток ВАТ «Родовід Банк» та ТОВ «РЕД» нанесені не в той час, яким датований договір оренди та акт приймання-передачі до договору оренди, а підписи від імені ВАТ «Родовід Банк» та від імені ТОВ «РЕД» виконані відповідно поверх відтисків печатки. Вказані обставини не мають правового значення з точки зору фіктивності оспорюваних правочинів та не свідчать про їх недійсність з зазначених підстав.
Судом першої інстанції під час розгляду справи наведено мотивовані обґрунтування протилежних висновків, ніж ті, які встановлені апеляційним судом.   
Апеляційний суд, мотивуючи таким чином свої висновки фактично вдався до переоцінки доказів та ґрунтував їх виключно на припущеннях. 
Разом з тим, роблячи висновок що, навіть, у разі встановлення висновком експертизи від 30 липня 2010 року, що проставлення печатки та підпису на договорі оренди від імені ТОВ «РЕД» мало місце після липня 2009 року, договір вважається укладеним з цього часу, апеляційний суд залишив поза увагою, що згідно з приписами статті 207 ЦК України відтиск печатки сторони правочину засвідчує саме проставлений підпис, а не навпаки, що як раз і свідчить про досягнення сторонами такого правочину згоди щодо усіх його умов.
Крім того, не можна погодитись з висновком апеляційного суду, що часом укладення правочину є час його підписання, тобто після липня 2009 року, з урахуванням експертних висновків, адже достеменно не встановлено дійсної дати укладення оспорюваних правочинів, що виключає додержання сторонами виконання істотних умов договору, та, як наслідок, свідчить про відсутність при його укладенні тієї мети, що передбачена правочином.
Також апеляційний суд, неправильно застосувавши вимоги частини четвертої статті 82 ЦПК України, безпідставно зазначив, що договір оренди від 18 лютого 2009 року позивачем оскаржується не вперше, зокрема, що у вересні 2011 року позивач звертався з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «РЕД» про визнання недійсним зазначеного договору з інших підстав.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для судових рішень важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16).
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту. 
Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), яка є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації. 
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №914/554/19.
Враховуючи наведене, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги заявника про те, що апеляційний суд помилково посилається на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2012 року у справі № 2-10982/11 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ТОВ «РЕД», третя особа: ПАТ «ЄБРФ», про визнання недійсним договору оренди, визнання недійсними додаткових угод, стягнення коштів, яким у позові відмовлено, як на судове рішення, що має преюдиціальне значення. 
У цій справі ПАТ «Родовід Банк» просило визнати договір оренди від 18 лютого 2009 року та додаткові угоди до нього недійсними, з тих підстав, що оспорюваний договір оренди суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки на момент укладення цього договору ОСОБА_2 була власником нерухомого майна з обмеженням права розпорядження нерухомим майном, а тому не мала права на укладення договору оренди, оскільки право власності на нерухоме майно було зареєстроване в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» лише 19 лютого 2009 року (а.с. 76-85, том 2). Відповідно до змісту позовної заяви, ПАТ «Родовід Банк», звертаючись до суду з позовом, як на підставу недійсності оспорюваних договорів, посилалось на положення статей 203, 215, 216, 317,334, 640, 757, 761 ЦК України та статті 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що не свідчить про тотожність правовідносин у цій справі. 
Для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має встановити у повному обсязі фактичні обставини, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити ці обставини. 
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2012 року у справі № 2-10982/11(а.с. 89-93, том 2), ухвали Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2012 року (94-97, том 2) та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 та 05 листопада 2012 року (а.с.98-99, 100-101, том 2) питання фіктивності оспорюваних правочинів до предмету доказування та оцінки обставин не входило та позов з підстав невідповідності цих правочинів положенням статті 234 ЦК України судом не розглядався.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин частину четверту статті 82 ЦПК України у контексті таких правовідносин та встановлених обставин справи.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог в частині визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині з підстав, вказаних у судовому рішенні.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що висновками судово?технічних експертиз, проведених у межах кримінального провадження підтверджено, що договір комісії від 14 вересня 2006 року, договір комісії від 26 грудня 2008 року, попередній договір, додаткові угоди до нього № 1 від 22 грудня 2008 року та № 2 від 16 лютого 2009 року, договір оренди від 18 лютого 2009 року, укладені між ТОВ «РЕД» і ВАТ «Родовід Банк» з додатком № 1 до нього, додаткові угоди до договору оренди № 1 від 18 лютого 2009 року та № 2 від 25 лютого 2009 року, а також акт приймання-передачі до договору оренди від 25 лютого 2009 року, насправді оформлені сторонами значно пізнішою датою ніж вони датуються.
Крім того, із зазначених висновків судово-технічних експертиз вбачається також, що договір комісії від 14 вересня 2006 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ЗАТ «ЄБРФ», зі сторони ЗАТ «ЄБРФ» підписано не головою правління Солодом В. В., а іншою особою, тобто волевиявлення ЗАТ «ЄБРФ» на укладення з ТОВ «РЕД» договору комісії від 14 вересня 2006 pоку, який передбачав повноваження ТОВ «РЕД» на укладення договору оренди вказаного об`єкта, не було, і договір комісії від 14 вересня 2006 pоку, укладений між ЗАТ «ЄБРФ» та ТОВ «РЕД», та договір комісії від 26 грудня 2008 року, укладений між ЗАТ «ЄБРФ», ТОВ «РЕД» та ОСОБА_2 , підписано не в той час, коли їх датовано.
Статтею 60 ЦПК України, в редакцій, чинній на час подання позову, визначався обов`язок доказування та подання доказів. Так, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Схожі вимоги містяться у статті 81 ЦПК України, в редакціях, чинних на час розгляду цієї справи та ухвалення оскарженого рішення.
Позивачем на підтвердження позовних вимог до матеріалів цієї справи долучені копії експертних висновків судово-технічних експертиз, які призначались слідчим в межах кримінальної справи № 1-1710/11 (№ 594). Відповідно до їхнього змісту, при призначенні та проведенні цих експертиз було додержано вимоги законодавства, дослідження проводились експертами в межах їхніх повноважень. Так, з цих висновків вбачається їхня обґрунтованість, узгодженість самих висновків з дослідницькими частинами, на питання, які потребували вирішення надані повні та чіткі відповіді. Ці експертні висновки не мають суперечностей між собою та узгоджуються з іншими матеріалами справи. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що встановлені обставини свідчать про наявність направлених дій сторін на укладення фіктивного правочину, оскільки об`єкт оренди фактично не було передано орендареві, правовідносини щодо оренди спірної будівлі, обумовлені договором оренди та додатками до нього, фактично не існували, попередній договір, договір оренди, додаткові угоди до них, а також акт приймання-передачі до договору оренди від 25 лютого 2009 року були оформлені сторонами значно пізніше ніж вони датуються, а отже, без наміру створення правовідносин оренди будівлі, договір комісії від 14 вересня 2006 року, укладений між ТОВ «РЕД» та ЗАТ «ЄБРФ», зі сторони ЗАТ «ЄБРФ» підписано не головою правління ОСОБА_11 , а іншою особою. 
Зазначені фіктивні правочини укладені умисно з метою введення в оману іншого учасника - позивача щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників. 
Обставинами справи встановлено, що укладенням спірних правочинів сторони мали намір приховати справжню природу цих правовідносин. Так, перерахування грошових коштів безпосередньо ОСОБА_1 , з урахуванням додаткових угод, фактично було направлене на виведення грошових коштів з банку та не може свідчити про виконання умов договору. Вказане призвело до безпідставного перерахування позивачем коштів на користь ОСОБА_1 .
Також варто зауважити, що судом першої інстанції, з метою з`ясування всіх фактичних обставини справи, було витребувано копію вироку Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року у справі № 758/3745/17. З огляду на те, що відносно особи щодо якої постановлено вирок було застосовано заходи безпеки у вигляді не оприлюднення тексту судового рішення за результатами розгляду обвинувального акта та угоди про визнання винуватості, для повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень всіма користувачами та обмеженого доступу до матеріалів кримінального провадження щодо відомостей, які були надані цією особою, така копія в матеріалах справи відсутня і судом апеляційної інстанції не досліджувалась.
Однак, висновки суду першої інстанції ґрунтувались не безпосередньо на обставинах, встановлених цим вироком, про наявність якого не заперечували й відповідачі, а на сукупності оцінених у справі обставинах та дослідженні на їхнє підтвердження доказів.  
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду зазначив, що під час розгляду справи у суді ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позову по суті вимог позивача, просила також застосувати позовну давність (а.с.67, том 3), оскільки договори були укладені у квітні 2007 року та у лютому 2009 року, а позивач звернувся до суду з позовом у лютому 2014 році.
Разом з тим, апеляційний суд, вказуючи про наявність у матеріалах справи не розглянутої заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності (а.с. 67, том 3), ототожнив доводи її апеляційної скарги на інше судове рішення (рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року) із заявою сторони про застосування наслідків спливу позовної давності, адже зі змісту рішення суду першої інстанції від 25 травня 2015 року вбачається, що представник відповідача ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та відповідної заяви не подав.
Слід зазначити, що справа розглядалась судами неодноразово. 
Після повернення справи до суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 зверталась з заявами (клопотаннями) до суду, однак заяву про застосування позовної давності не подавала. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (заява № 25531/12), нагадав, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (рішення ЄСПЛ у справах «Авотіньш проти Латвії, заява № 17502/07, ЄСПЛ 2016, та «Регнер проти Чехії» (Regner v. Czech Republic), заява № 35289/11, від 19 вересня 2017 року. До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (рішення ЄСПЛ у справі «Клінік дез Акація та інші проти Франції» (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ у справі «Чепек проти Чехії», заява № 9815/10, від 05 вересня 2013 року). 
За таких обставин, безпідставним є висновок апеляційного суду щодо ненадання оцінки судом першої інстанції заяві відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності. 
Щодо стягнення грошових коштів
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. 
Суди встановили, що оспорювані договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 234 ЦК України, отже позивач має право на підставі статті 216 ЦК України вимагати в судовому порядку виконання зобов`язання іншої сторони повернути йому в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. 
Суди встановили, що відповідно до зведеного меморіального ордера за період з 01 вересня 2009 року до 04 березня 2010 року на користь власника орендованих приміщень ОСОБА_1 ВАТ «Родовід Банк» перерахувало кошти в сумі 18 458 420,12 грн.
Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. 
Отже, у частині першій статті 216 та у статті 1213 ЦК України закріплено обов`язок кожної зі сторін недійсного договору (набувача) повернути другій стороні (потерпілому) безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості (постанова Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 916/1952/17).
Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 18 458 420,12 грн. Як встановлено судом першої інстанції, перерахування грошових коштів, з посиланням на оспорюваний договір оренди, було направлено на виведення грошових коштів з банку на користь ОСОБА_1 та не свідчить про виконання умов договору. 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення цивільного законодавства щодо договірних зобов`язань, які засновані на письмовій формі, вимагають наявності документарних доказів для підтвердження факту виникнення правовідносин згідно із викладеними умовами.
Завдання суду під час вирішення договірних спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» ЄСПЛ зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд, всупереч вимог статей 367, 382 ЦПК України, переоцінив наявні у справі докази, не навів належних доказів на спростування висновків місцевого суду, скасував законне рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів не бере до уваги доводи заявника, наведені ним у касаційній скарзі, щодо відсутності висновку Верховного Суду з питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо застосування фіктивності договорів, які укладені «заднім» числом без мети створення правових наслідків, обумовлених в цих договорах, а виключно з метою прикриття виведення грошових коштів. Схожі висновки неодноразово формулювались Верховним Судом та таке питання фактично охоплюється положеннями статті 234 ЦК України, та не потребує розширеного тлумачення саме у тому вигляді, як зазначає заявник.
Зазначення в касаційній скарзі щодо неповноважного складу суду першої інстанції не узгоджується з клопотанням заявника, викладеним у касаційній скарзі про залишення рішення суду першої інстанції в силі та спростовується матеріалами справи, що містять протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2020 року (а.с. 137, том 4) після скасування Великою Палатою Верховного Суду судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
Разом з тим, вказане спростовується і статтею 37 ЦПК України, зокрема, у якій суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі. Суддя, який брав участь у вирішенні справи, рішення в якій було в подальшому скасовано судом вищої інстанції, не може брати участі у розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду у цій справі.
Не містять матеріали справи заяв учасників справи про відвід складу суду та самовідвід на час ухвалення рішення суду першої інстанції. Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового апеляційним судом встановлено не було.
Отже, враховуючи, що Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що заявлені у цій справі позовні вимоги про визнання договорів недійсними, стороною яких є ТОВ «РЕД», та стягнення з ОСОБА_1 як власника орендованих приміщень, які були предметом оскаржуваних договорів, на користь позивача коштів, слід розглядати в одному проваджені, як такі, що є однорідними та нерозривно пов`язаними між собою, тому розподіл справи на іншого суддю ніж той, який закрив провадження у справі не є порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
Як вбачається зі змісту оскарженої постанови апеляційного суду, підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові була недоведеність обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог.
Враховуючи наведене, не береться до уваги, як обґрунтування, зазначення у відзиві на касаційну скаргу про порушення норм процесуального права під час ухвалення рішення судом першої інстанції, які були доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки остання постанову апеляційного суду не оскаржує, отже погодилась з його висновками.
Беручи до уваги наведені вище висновки щодо застосування норм матеріального права та встановлені недоліки, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій конкретній справі є правильним по суті та законними.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.
Щодо вирішення клопотання про закриття касаційного провадження 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трушківська Л. В., звернулась до Верховного Суду з клопотаннями про закриття касаційного провадження, в якому зазначила, що передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, тому відповідно до пункту 5 частини першої 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю. Вказала, що наведені позивачем судові рішення, зокрема, у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), ухвалені у правовідносинах, які не є подібними у порівнянні зі справою, що переглядається. 
За змістом пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Оскільки ПАТ «Родовід Банк» в касаційній скарзі посилається, зокрема, на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), які прийняті у правовідносинах, що є частково подібними правовідносинам у справі, яка переглядається, а саме, щодо застосування положень статті 234 ЦК України, відсутні підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трушківська Леся Вікторівна, про закриття касаційного провадження залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід Банк» Караченцева Артема Юрійовича задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року скасувати, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2020 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк