Справа № 461/4283/21                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1442/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання - Матяш С.І.,
з участю – представника апелянта - адвоката Мицика О.В., представника апелянта – прокурора Яворського Я.Т., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана адвокатами Мициком Олегом Володимировичем та ОСОБА_2 , та Львівської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 травня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,
В С Т А Н О В И В:
в травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь:
- кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 46 625,00 грн;
- моральну шкоду, завдану діями органів досудового розслідування, у розмірі 1 464 000,00 грн.
Позов мотивовано тим, що 12 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Личаківського району м. Львова порушено кримінальну справу за фактом виявлення та вилучення у ОСОБА_1 наркотичної речовини канабісу (марихуани) за ч. 1 ст. 309 КК України, а 20 серпня 2010 року Прокуратурою Львівської області матеріали даної кримінальної справи скеровано прокурору Франківського району м. Львова для організації подальшого розслідування. 27 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м. Львова порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. 27 серпня 2010 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до десяти діб. 06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова винесено постанову про перекваліфікацію злочину та порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307 КК України. 06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова Осадцем М.Т. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 і пред`явлення йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України. Крім того, постановою судді Франківського районного суду м. Львова Драчу Б.Б. продовжено строк затримання до п`ятнадцяти діб. 10 вересня 2010 року відносно ОСОБА_1 складено та затверджено обвинувальний висновок. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307 КК України прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова. 22 грудня 2014 року державним обвинувачем, прокурором прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про зміну обвинувачення, відповідно до якої ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2014 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України повернуто прокурору Франківського району м. Львова для організації додаткового розслідування з метою усунення неповноти та неправильності досудового слідства. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року постанову Франківського районного суду м. Львова від 29 рудня 2014 року скасовано, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 309 КК України направлено для розгляду в суд першої інстанції, а постановою Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року кримінальну справу прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 12-14 грудня 2017 року ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 309 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року вирок Франківського районного суду м. Львова від 12-14 грудня 2017 року залишено без змін. Таким чином, в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури, ОСОБА_1 в період з 27 серпня 2010 року (з моменту затримання) по 27 жовтня 2020 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить сто двадцять два місяці (10 років і 2 місяці). Даними незаконними рішеннями та діями посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури позивачу було завдано значної матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на правову допомогу, за якою він змушений був звернутись під час перебування під судом і слідством, а також моральну шкоду.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 травня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 46 625,00 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану діями органів досудового розслідування у розмірі 793 000,00 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у розмірі 21 096 грн 93 коп.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Судовий збір віднесено за рахунок держави.
Рішення суду оскаржили позивач та відповідач, подавши апеляційні скарги.
Апеляційна скарга прокуратури мотивована тим, що висновки щодо часткового задоволення позову зроблено судом першої інстанції без врахування вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», невірно визначено розмір мінімальної заробітної плати, як бази для обрахунку розміру моральної шкоди. Не застосовано положення пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», а саме в розрахунку моральної шкоди враховано мінімальну заробітну плату, а не прожитковий мінімум. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди призвів до збагачення позивача за рахунок держави. Поза увагою місцевого суду залишилось те, що виправдувальний вирок ухвалено щодо позивача у зв`язку із допущеними органом досудового розслідування процесуальними порушеннями. Із позовної заяви позивача не вбачається, що він звертався до компетентного органу про його реабілітацією, що виключає можливість застосування положень законодавства про стягнення на його користь моральної шкоди. Суд невірно застосував положення процесуального закону в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в даній справі, адже судом проігноровано доводи прокуратури, що гонорар адвоката є завищеним.
Скарга не містить доводів щодо невірного вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування позивачу сум, сплачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час розгляду кримінального провадження щодо нього.
Просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди судом не враховано тривалість кримінального провадження відносно позивача, обставини пережитого у зв`язку із цим стресу та перебування у стані підвищеної тривожності, який посилював душевні страждання позивача. У зв`язку із безпідставним обвинуваченням, позивачу довелось постійно виправдовуватись перед друзями, рідними, колегами з приводу цієї ситуації. Внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування позивач втратив роботу, честь, гідність та ділову репутацію, адже за ним закріпилася репутація «наркомана і наркоторгівця», внаслідок чого позивач відчував почуття приниження, образи та обурення. Місцевим судом не враховано висновки проведеної у справі психологічної експертизи.
Просить рішення суду в частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди скасувати, з ухваленням нового про задоволення цих вимог у повному обсязі.
В липні 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу прокуратури, який підписаний адвокатами Мициком Олегом Володимировичем та Ставрук Наталією Зіновіївною, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.
У відзиві зазначено, що законом визначено мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. А відтак, доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки судом стягнуто моральну шкоду у мінімально гарантованому розмірі.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог і підстав позову, що буди предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокуратури слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Личаківського району м. Львова порушено кримінальну справу за фактом виявлення та вилучення у ОСОБА_1 наркотичної речовини канабісу (марихуани) за ч. 1 ст. 309 КК України (а.с.11).
20 серпня 2010 року Прокуратурою Львівської області матеріали даної кримінально справи скеровано прокурору Франківського району м. Львова для організації подальшого розслідування (а.с.12).
27 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м. Львова порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (а.с.13).
27 серпня 2010 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (а.с.14-16).
Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до десяти діб (а.с.17).
06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова винесено постанову про перекваліфікацію злочину та порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307 КК України (а.с.18).
06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова Осадцем М.Т. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 і пред`явлення йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України (а.с.19).
Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від вересня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до п`ятнадцяти діб (а.с.20).
10 вересня 2010 року складено та затверджено обвинувальний висновок, відповідно до якого 15 липня 2010 року ОСОБА_1 маючи умисел на незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів з метою збуту, зберігав у своєму портфелі наркотичну речовину канабіс (марихуану). В подальшому, ОСОБА_1 продовжуючи свою злочинну діяльність, на автомобілі марки «Опель Омега» д.н.з. НОМЕР_1 направився на вулицю Личаківську до «Винниківського ринку» з метою збуту наркотичної речовини канабісу (марихуани) невстановленій слідством особі. Близько 23:00 год. ОСОБА_1 знаходячись на перехресті вулиць Личаківської-Чернігівської у м. Львові, був зупинений працівниками Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області та доставлений до Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. В ході проведення огляду портфеля ОСОБА_1 , в ньому був виявлений паперовий згорток з подрібненою речовиною зеленого кольору, яка згідно висновку спеціаліста НДЕКЦ при ГУ МВС України у Львівській області № 3/1357 від 16 липня 2010 року являється канабісом (марихуаною) та відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Маса канабісу (марихуани) в перерахунку на висушену речовину становить 7,04 гр. (а.с.21-24).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307 КК України прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова (а.с.25).
22 грудня 2014 року державним обвинувачем, прокурором прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про зміну обвинувачення, відповідно до якої ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України (а.с.26-27).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2014 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України повернуто прокурору Франківського району м. Львова для організації додаткового розслідування з метою усунення неповноти та неправильності досудового слідства (а.с.28-31).
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року постанову Франківського районного суду м. Львова від 29 рудня 2014 року скасовано, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 309 КК України направлено для розгляду в суд першої інстанції (а.с.32-33).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року кримінальну справу прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова (а.с.34).
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 12-14 грудня 2017 року ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 309 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину (а.с.35-40).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року вирок Франківського районного суду м. Львова від 12-14 грудня 2017 року залишено без змін (а.с.41-43).
Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок. Мотиви постановлення такого вироку, зокрема, внаслідок допущених органом досудового розслідування процесуальних порушень, для вирішення питання відшкодування шкоду, у порядку, визначеному Законом, правового значення не мають.
Відтак, доводи апеляційної скарги у цій частині є юридично неспроможними, як і доводи щодо не звернення виправданого (позивача) до органів досудового розслідування про його реабілітацію у порядку визначеному частиною третьою статті 11 Закону.
Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Така правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року.
Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.
При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.
Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 6 500,00 грн.
Строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, а саме з 27 серпня 2010 року (момент затримання) по 27 жовтня 2020 року (набрання виправдувальним вироком законної сили), учасниками справи не оспорюється, судом першої інстанції визначений вірно. Тобто, сумарно під судом і слідством ОСОБА_3 перебував 122 місяці. Також встановлено, що позивач перебував під вартою 15 діб, починаючи з моменту його затримання, після чого, до набрання виправдувальним вироком щодо нього законної сили, позивач перебував на підписці про невиїзд.
Оскільки станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції мінімальна заробітна плата становила 6 500,00 грн, то за період часу перебування позивача під слідством і судом розмір морального відшкодування визначено місцевим судом вірно, в сумі 793 000,00 грн (122 х 6,500,00), і такий визначено в межах розміру передбаченого Законом, як мінімального відшкодування, який у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
Судова практика суду касаційної інстанції з цього питання є усталеною (див. постанови Верхового Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 521/8508/18 (провадження № 61-8995св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20 (провадження № 61-13933св21), постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18)).
При цьому, помилкове зазначення в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, що обраховуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення з даною позовною заявою, при цьому беручи до розрахунку відшкодування розмір мінімальної заробітної плати саме на момент вирішення спору, не вплинуло на правильність висновків місцевого суду з цього питання.
Відтак, доводи апеляційної скарги прокуратури про неправильне визначення розміру відшкодування моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокуратури про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди призвів до збагачення позивача за рахунок держави, адже такий визначений на рівні мінімально гарантованого державою розміру.
Щодо доводів апеляційної скарги прокуратури про незастосування судом під час розрахунку моральної шкоди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, колегія суддів такі відхиляє, виходячи з такого.
Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.
Відтак, відповідні доводи скарги є необґрунтованими.
Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, який у зв`язку із цим зазнав значних репутаційних ризиків, оскільки працював в правоохоронних органах, та звільнився з них після пред`явлення йому обвинувачення, з метою не завдання шкоди репутації таких органів, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під вартою, та загалом під слідством і судом протягом тривалого часу, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди, визначений місцевим судом є недостатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.
У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за можливе, виходячи з обставин даної справи, збільшити розмір відшкодування до 1 000 000,00 грн., тобто частково прийнявши до уваги та оцінивши в сукупності з іншими доказами висновок експерта, врахувавши, що мотиви його відхилення, як одного з доказів, в оскаржуваному рішенні не наведено.
Відтак, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, на противагу доводам апеляційної скарги прокуратуру, які колегія суддів вважає безпідставними.
Також колегія суддів враховує, що відповідачем у такій категорії справ, у тому числі у справі, що переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно зазначив в резолютивній частині про стягнення коштів з Державного бюджету України, проте невірно зазначив про те, що стягнення повинно відбуватися шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
З огляду на неврахування судом першої інстанції вказаних висновків Верховного Суду, оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом викладення його резолютивної частини в новій редакції.
Щодо стягнення витрат за проведення експертизи.
З матеріалів справи убачається, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2021 року призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експерту Волочаю С.П.
28 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та експертом Волочаєм С.П. укладено Договір №28/10/2021 про надання послуг, на підставі якого проведено судово-психологічну експертизу із застосуванням спеціальних знань в галузі психології, щодо факту спричинення ОСОБА_1 моральних страждань (моральної шкоди) внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування органами досудового розслідування та прокуратури.
Як убачається з Додатку № 1 до договору № 28/10/2021 про надання послуг від 28 жовтня 2021 року, вартість послуг з проведення експертизи 21 096,96 грн.
Відтак, позивачем на залучення експерта та проведення експертизи понесено витрати у розмірі 21 096,96 грн., що підтверджується Актом розрахунку від 28 жовтня 2021 року та квитанцією AT КБ «Приватбанк», тому суд вважав за можливе їх стягнути з відповідача.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункт 2 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Порядок відшкодування витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз врегульовано положеннями статті 139 ЦПК України.
Частиною шостою цієї статті Кодексу визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється на підставі положень статті 141 ЦПК України.
Оскільки, під час розгляду справи судами враховано в якості доказу висновок експерта, наявні підстави для стягнення витрат за проведення такої експертизи з відповідача, а саме з Львівської обласної прокуратури.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
Врахувавши висновки Верховного Суду з цього питання, заперечення прокуратури щодо розмір гонорару адвоката, вірно застосувавши норми процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позивач про стягнення з Львівської обласної прокуратури витрат на професійну правничу допомогу, надану йому в суді першої інстанції.
Поряд з цим, під час розгляду справи колегія суддів встановила, що судом першої інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору, допущено порушення норм процесуального права.
Керуючись статтею 141 ЦПК України суд відніс судові витрати за рахунок держави.
Проте, з таким розподілом судових витрат колегія суддів погодитись не може.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволений частково, судові витрати підлягають стягненню з прокуратури в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокуратури слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням висновку щодо суті та підстав задоволення апеляційної скарги позивача, та залишення апеляційної скарги прокуратури без задоволення, і зміну рішення суду, з прокурату на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 4 499 грн 40 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скарги Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатами Мициком Олегом Володимировичем та ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 травня 2022 року змінити, виклавши абзаци другий, третій, четвертий та п`ятий резолютивної частини рішення в такій редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 46 625 (сорок шість тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 00 коп.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану діями органів досудового розслідування, у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) грн 00 коп.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у розмірі 21 096 (двадцять одну тисячу дев`яносто шість) грн 93 коп.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.».
Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь держави 9 999 (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 12 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, та 4 499 (чотири тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) грн 40 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 жовтня 2022 року.
Головуючий                                                 С.М. Копняк
Судді:                                                                С.М. Бойко
А.В. Ніткевич