Справа № 344/7782/22 
Провадження № 22-ц/4808/996/22 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря          Шандалович В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в  порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року постановлену у складі судді Анятоняка Т.М. у м. Івано-Франківськ за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Арбітражного керуючого-ліквідатора Івано-Франківського обласного державного об`єднання спиртової та горілчаної промисловості ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні та відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Арбітражного керуючого-ліквідатора Івано-Франківського обласного державного об`єднання спиртової та горілчаної промисловості ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні з роботи та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що вона була прийнята на роботу в Івано-Франківське обласне державне об`єднання спиртової та лікеро-горілочної промисловості з 25 вересня 1995 року на посаду прибиральниці спиртово-дріждьового цеху і пропрацювала на цьому підприємстві на різних посадах до винесення Івано-Франківським господарським судом постанови про визнання Івано-Франківського ОДОСП банкрутом та введення ліквідаційної процедури, тобто пропрацювала 23 роки. 08.05.2018 року постановою Івано-Франківського господарського суду Івано-Франківське ОДОСП визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру арбітражного керуючого повторно ОСОБА_2 призначено ліквідатором. 23 травня 2018 року ліквідатором видано наказ по ОДОСП яким він повідомив працівників про майбутнє звільнення у зв`язку з введенням ліквідаційної процедури, а 23 липня 2018 року провів звільнення у відповідності до ст. 41 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і Кодексу законів про працю, але не видав працівникам трудові книжки, не виплатив належні їм при звільненні всі виплати, в супереч п.1 ст.40,41,47,48 КЗпП України. Стверджує, що ліквідатор провів вказане звільнення документально ще 29.06.2017 року не дочекавшись рішення вищої інспекції. У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язанй був у день звільнення видати працівникам належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок в строки зазначені в ст. 116 КЗпП України. Таким чином ліквідатор не видаючи у день звільнення працівникам трудову книжку, порушив норми трудового законодавства тим самим перешкоджає працівнику реалізації гарантованого Кодексом України права на працю та позбавляє можливості подальшого працевлаштування. Станом на 17.05.2021 року ліквідатор трудової книжки працівникам не видав, записи належні не вніс. Разом з тим, в наслідок незаконних умисних дій ліквідатор Івано-Франківського обласного державного об`єднання спиртової та лікеро-горілочної промисловості ОСОБА_2 завдав їй матеріальної шкоди, у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викладеного невидачею (затримкою видачі) трудової книжки яка складає 152721,21 грн. Зокрема, через затримку видачі трудової книжки стверджує, що не мала можливості влаштуватися на роботу тому зовсім не мала засобів для існування у зв`язку із чим вважає, що ліквідатор заподіяв їй моральну шкоду яку оцінює у 5 000,00 грн. Просить стягнути з ліквідатора Седлецького О.В. на її користь 152 721,21 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заподіяної їй шкоди унаслідок умисних дій, а також відшкодувати їй моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Арбітражного керуючого-ліквідатора Івано-Франківського обласного державного об`єднання спиртової та горілчаної промисловості ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової та просить направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Апелянт вказує, що внаслідок незаконних, умисних дій грубим порушенням вимог законодавства під час виконання повноважень ліквідатор ОСОБА_2 завдав матеріальної та моральної шкоди кредиторам (стверджує що являється по справі про банкрутство яка знаходиться у господарському суді кредитором 1 черги) і банкруту боржнику в особі держави. Стверджує, що позовна заява на законних підставах підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства до фізичної особи-арбітражного керуючого (ліквідатора), так як згідно п.1 ст.21 КУзПБ розділ «відповідальність арбітражних керуючих» арбітражні керуючі несуть за свої дії та бездіяльність цивільно-правову, адміністративну дисциплінарну та кримінальну відповідальність у порядку та обсягах встановлених законом. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у даній справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Згідно вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до Арбітражного керуючого-ліквідатора Івано-Франківського обласного державного об`єднання спиртової та горілчаної промисловості ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що викликане невидачею (затримкою видачі) трудової книжки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи, тому погодитись з ним не можна.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Івано-Франківського господарського суду  від 08.05.2018 року Івано-Франківське обласне державне об`єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Седлецького О. В.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
       Згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
       За змістом п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
       21.10.2019 року в Україні почав діяти Кодекс України з процедур банкрутства, який набрав чинності 21 квітня 2019 року.
       Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.21.10.2019 року в Україні почав діяти Кодекс України з процедур банкрутства, який набрав чинності 21 квітня 2019 року.
Системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
У ГПК України передбачено для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів, спорів про поновлення на роботі з вимогами до боржників у такій справі.
Отже, визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи
Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.
Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.
Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.
Таким чином, з огляду на положення законодавства України законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 607/6254/15-ц.
Виходячи з вищенаведеного, відмовляючи у відкритті цивільного провадження, враховуючи предмет спору та суб`єктний склад у цій справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що справа за позовом ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому правомірно застосував приписи п.1ч.1ст.186 ЦПК України. 
Суд  відхиляє  доводи  апеляційної  скарги про те, що   позовна підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так  як  подана  до фізичної особи-арбітражного керуючого, з  вини  якого заподіяна  шкода, оскільки суперечать  п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текс постанови складено 15 вересня 2022 року.

Судді:                                                                В.Д. Фединяк
                                                                       Л.В.Василишин
                                                                       І.О.Максюта