ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 632/1073/19  Номер провадження 22-ц/814/3133/22	Головуючий у 1-й інстанції Библів С.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А.І.
Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі: Коротун І.В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Лозовського Станіслава В`ячеславовича

на  рішення  Первомайського міськрайонного суду від  28 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Библів С.В., повний текст рішення складено - 11 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Первомайської міської ради Харківської області, третя особа: державний нотаріус Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Грушинської сільтської ради Первомайського району Харківської області, третя особа: державний нотаріус Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, після уточнення 12.08.2020 року його підстав, остаточно просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 06.03.2007 року, виконавчим комітетом Грушинської сільської ради; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 19.02.2019 року, державним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М. (т.1 а.с.202-203).

Позовні вимоги мотивовані тим, що   ІНФОРМАЦІЯ_1  померла мати позивача - ОСОБА_4 , після якої залишилася спадщина, яка складається, зокрема, і із житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 . Спадкування відбулося за заповітом дітьми спадкодавця в рівних частках по 1/3 частці, а саме: ним позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області у передбачений законом термін. 19.02.2019 року спадкоємці отримали у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок у вказаних частках. Тоді позивач і дізнався про підставу належності матері цього будинку, а саме про наявність свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області від 26.03.2007 року на підставі рішення тієї ж ради від 26.02.2007 року №10. Спочатку вважав, що матір здійснила приватизацію вказаного будинку без його відома та участі, оскільки на момент видачі вказаного свідоцтва він проживав та був зареєстрований на цій житловій площі ще з 1993 року. Дізнавшись у підготовчому засіданні, що акту приватизації не було, а будинок мати успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_6 , який придбав його 21.02.1975 року за договором купівлі-продажу у ОСОБА_7 , позивач у подальшому уточнив підставу позову, а саме просив суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.02.2019 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.03.2007 року недійсними саме з підстави того, що Грушинська сільська рада незаконно видала ОСОБА_4 свідоцтво про право власності в порядку спадкування у 2007 році, оскільки лише нотаріальні контори мали право видавати такі документи. Крім того, предметом даного позову є, крім іншого, житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , площею 106,2 кв.м., а предметом договору купівлі-продажу від 21.02.1975 року є житловий будинок площею 50 кв.м., що унеможливлює у законному порядку видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вважає, що через недійсність свідоцтва про право власності необхідно визнати недійсним і свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Порушення своїх законних інтересів обґрунтовує тим, що діями відповідачів порушується його право з огляду на те, що він будував (перебудовував) вказаний будинок, влаштував там систему опалення, мешкав там понад 15 років, відкрито володів будинком та мав на меті визнання права власності на вказане майно за собою. Спосіб захисту позивач обрав саме ч.1 ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 березня 2021 року замінено відповідача виконавчий комітет Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області на його правонаступника Первомайську міську раду Харківської області (т.2 а.с. 42).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Первомайської міської ради Харківської області, третя особа Державний нотаріус Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними - залишені без задоволення.
Всі понесені позивачем судові витрати залишити за останнім.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, встановивши правомірність оспорених правовстановлюючих документів, а також відсутність порушень прав та законних інтересів позивача, заявлені вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Сільська рада дотрималася процедури переходу права власності, передбаченої діючими нормативно-правовими актами, а нотаріус правомірно видав спадкоємцям їх свідоцтва про право на спадщину. Спосіб захисту, який обрав позивач, а саме за ч.1 ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, тому позивач не обгрунтував, яке саме право чи законний інтерес позивача порушені наявністю спірних правовстановлюючих документів. Доводи позивача про те, що у будинку він зробив переобладнання, прибудови, опалення жодним доказом не підтверджено та вони не мають правового значення для вирішення цієї справи по суті, оскільки цей житловий будинок не є предметом спору. Інші підстави для визнання оспорюваних свідоцтв недійсними не заявлялися. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Лозовський С.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дії сільської ради щодо видачі свідоцтва про право власності на будинок вважає неправомірними, т.я. вказаний будинок не належав ані матері, ані померлому ОСОБА_6 , т.я. площа будинку, який оформлено сільською радою, складає 106,2 кв.м., тоді як площа будинку, який придбаний ОСОБА_6 , згідно договору купівлі-продажу складає лише 50 кв.м., суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаній розбіжності, не з`ясував належність будинків померлим та з невідомих причин прийшов до висновку, що будинок, який начебто був придбаний ОСОБА_6 у 1975 році та житловий будинок, в якому мешкає позивач, є одним і тим же об`єктом нерухомого майна. Так, будинок, придбаний ОСОБА_6 , належним чином не був зареєстрований в жодних відповідних організаціях та про факт його придбання ОСОБА_6 свідчить лише копія договору та запис в погосподарській книзі, що також викликає у позивача сумнів, т.я. навіть площа земельних ділянок, які були надані під житловий будинок ОСОБА_6 , різняться. Порядок оформлення будинку, в якому мешкає позивача, був невідомий навіть представникам сільської ради, т.я. вони вважали, що будинок був оформлений в порядку спадкування та по усім питанням рекомендували звертатися до нотконтори. Вказує, що є незрозумілим та необгрунтованим посилання суду першої інстанції на Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно від 28.01.2003 року. Також посилається на те, що на час смерті ОСОБА_6 мати та сестри у спірному будинку не проживали і не були зареєстровані, відповідних заяви до нотконтори не подавали, згідно відповіді нотконтори спадкова справа після померлого ОСОБА_6 за період 1975-2005 роки не заводилася, тому з огляду на вказане, спадкування вказаного будинку в порядку спадкування є таким, що не відповідає фактичним обставинам та закону.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28.12.2021 року витребувана дана цивільна справа з Первомайського міськрайонного суду Харківської області (т.2 а.с. 137).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.01.2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі (т.2 а.с. 143-144).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31.01.2022 року дана цивільна справа призщначена до апеляційного розгляду на 07.07.2022 року з викликом учасників справи (т.2 а.с. 147).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 153).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року дана цивільна справа призначена до апеляційного розгляду на 07.11.2022 року 10-20 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 154).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, позивач та його представник належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 28.09.2022 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 156,157), заяв та клопотань від позивача та його представника про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Колегія суддів також звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (див. mutatis mutandis рішення у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.89, N 11681/85)).

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справах "Олександр Шевченко проти України" (Case of Aleksandr Shevchenko v. Ukraine) від 26.04.2007, N 8371/02 та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) від 14.10.2003, заява N 50966/99)).

Таким чином, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів для прискорення процедури розгляду. Представник позивача, подавши апеляційну скаргу, з метою добросовісного користування процесуальними правами учасника судового процесу згідно з вимогами ст. 44 ЦПК України повинен виявляти інтерес до відомого йому провадження, зокрема, щодо руху поданої ним скарги та результату розгляду її судом.

Отже, колегія суддів бере до уваги, що саме представник ОСОБА_1 - адвокат Лозовський С.В. є ініціатором апеляційного провадження, а тому, звернувшись з апеляційною скаргою у справі, він є безпосередньо зацікавленим вчиняти дії з метою одержання інформації про хід та стан справи.
На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1  померла мати позивача та відповідачей ОСОБА_5 і ОСОБА_3 (т.1 а.с. 12), після якої залишилася спадщина, яка складається, зокрема, і із житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 .

Спадкування відбулося за заповітом дітьми спадкодавця в рівних частках по 1/3 частці, а саме: позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області у передбачений законом термін. 19.02.2019 року спадкоємці отримали у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок у вказаних частках (т.1 а.с. 9).

21.02.1975 року батько ОСОБА_5 і ОСОБА_3 - ОСОБА_6 придбав за договором купівлі-продажу житловий будинок АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 (т.1 а.с. 64-65). 

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, зокрема, і на вказаний будинок. Спадкоємцями за законом були його дружина ОСОБА_4 та дві його малолітні дочки - відповідачі у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Згідно ст. 549 ЦК (1960 року) останні прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та користування спадковим майном померлого, проте, спадкові права не оформлювалися. Натомість, у погосподарську книгу Грушинської сільради було внесено зміни у записі про власника домогосподарства і замість померлого ОСОБА_6 власником домоволодіння записана ОСОБА_4 , як дружина та друга за списком у записі (т.1 а.с. 92). 

ОСОБА_4 звернулася до Грушинської сільради за видачею їй свідоцтва про право власності на житловий будинок і виконавчий комітет Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області 26.03.2007 року на підставі рішення тієї ж ради від 26.02.2007 року №10 його видав (т.1 а.с. 11). 

Оформлення права власності за ОСОБА_4 здійснено було саме згідно запису в погосподарській книзі і саме ця підстава вказана у рішенні сільради від 26.02.2007 року №10 (т.1 а.с. 69), а не в порядку спадкування.

При ухваленні такого рішення Грушинська сільська рада керувалася Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом МЮУ від 28.01.2003 року за № 6/5, зареєстрованого в МЮУ від 28.01.2003 року за № 66/7387. Згідно п. 6.1. Положення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до п.п. 2.10.3, 2.18.12 наказу Державного комітету статистики України від 18.04.2005 року № 95, зареєстрованого в МЮУ від 11.05.2005 року за № 487/10767 (чинному на момент правовідносин) «Про затвердження форм погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах», відкриття за закриття особових рахунків домогосподарств здійснюється в разі: зміни члена домогосподарства, записаного першим, - голови домогосподарства (у зв`язку зі смертю або з інших причин). У цьому разі у верхній частині особового рахунку (з лівого боку) закреслюється старе прізвище, ім`я та по батькові і замість нього вписується нове прізвище, ім`я та по батькові члена домогосподарства, якого записано першим, - голови домогосподарства без зміни номера особового рахунку домогосподарства; відмітки про померлих робляться на підставі даних поточного реєстрування померлих у книгах реєстрації актів цивільного стану.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року. Згідно з п.п. 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів в погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Вказаною вище Інструкцією передбачалася обов`язкова реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.

Суд першої інстанції встановив, що станом на рік придбання ОСОБА_6 будинку за договором купівлі-продажу обов`язкової реєстрації в органах БТІ права власності на будинок в селі законодавством встановлено не було. Запис в погосподарській книзі ОСОБА_8 як власника будинку визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджував право приватної власності на спірний будинок. 

Пізніше, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 головою домоволодіння в погосподарську книгу було внесено його дружину ОСОБА_4 , якій на підставі запису у вказаній книзі було видано 26.03.2007 року свідоцтво про право власності на домоволодіння.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених п. 42 цього Порядку, можуть бути подані, в тому числі, виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на вказане майно проведення технічної інвентаризації є необов`язковим.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» така державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, а відповідно ст. 3 цього ж Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію висловлено ВСУ у постанові від 13.06.2012 року у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України.

Сам позивач до отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері мав лише право користування житловим приміщенням, адже народився він ІНФОРМАЦІЯ_4 вже після смерті колишнього власника домогосподарства ОСОБА_6 . На той момент згідно запису у погосподарській книзі власником будинку правомірно вже була його мати ОСОБА_4 . 

Суд першої інстанції встановив, що існування оспорюваних свідоцтв ніяким чином не порушує прав та законних інтересів позивача, як спадкоємця з рівною часткою у спадщині з іншими спадкоємцями. Навпаки, на час відкриття спадщини після смерті батька відповідачей ОСОБА_6 , останні були малолітніми, відповідно 11 та 8 років, і в їх інтересах ніхто спадкових прав не оформив, а ця обставина могла би бути істотною у разі спору між спадкоємцями щодо розміру часток у спадщині кожного, їх могли би оспорити самі відповідачі у справі. 

Доводи позивача про те що він мав намір визнати за собою право власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки мешкає в ньому понад 15 років, є неспроможніми з тих підстав, що доказів звернення його до суду з подібним позовом ним не надано. Крім того, для подання такого позову необхідні певні передумови, крім іншого, відсутність інших спадкоємців особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. 

По справі вбачається, що ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування загального строку позовної давності до спірних правовідносин у три роки.

Згідно ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане 19.02.2019 року, а з цим позовом позивач звернувся 15.07.2019 року, тому строк позовної давності не минув. Проте, недійсність свідоцтва про право власності від 26.03.2007 року потягло б за собою і недійсність свідоцтва про право на спадщину. З приводу поважності причин пропуску строку позовної давності чи його не пропущення цього строку, то заяв чи пояснень з боку сторони позивача не надійшло, в уточненій позовній заяві (після заявлення клопотання про застосування строку позовної давності), позивач вказав, що про наявність свідоцтва про право власності на нерухоме майно йому стало відомо лише 19.02.2019 року після отримання свідоцтва про право на спадщину.

З таким обґрунтуванням поважності причин пропуску строку суд першої інстанції не погодився, оскільки у спадковому будинку позивач зареєстрований з 1993 року, набув повноліття у 1995 році і з того часу мав вже нести солідарний обов`язок щодо сплати комунальних послуг та дізнатися про власника будинку. Є незрозумілим, на яке саме спадкове майно претендував позивач, звертаючись до нотаріальної контори за прийняттям спадщини після матері, якщо вважав, що має право на будинок за набувальною давністю, тому є сумніви щодо необізнаності позивача про отримання його матір`ю 26.03.2007 року свідоцтва про право власності на будинок. Позивач звернувся через 12 років, тому, є підстави для застосування строку позовної давності до цієї позовної вимоги і з цієї підстави відмовити у позові. Проте, судом першої інстанції встановлено підстави для відмови у задоволенні позову як необгрунтованого, тому визнав за необхідне відмовити у задоволенні позову з цієї підстави.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Предметом даного спору є визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 06.03.2007 року виконавчим комітетом Грушинської сільської ради; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 19.02.2019 року державним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М.

Як вбачається зі змісту позову та змін до нього, позивачем оскаржені вище вказані правовстановлюючі документи. 

Дійсно у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 19.02.2019 року, яке видане спадкоємцю ОСОБА_1 , вказано, що спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок, зазначений в плані під літ. «А-1», житлова площа 53,0 кв.м., загальна площа 104, 2 кв.м. (т.1 а.с. 9).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2019 року, який сформовано державним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., вбачається, що 19.02.2019 року цим нотаріусом зареєстровано свідоцтво про право на спадщину від 19.02.2019 року (т.1 а.с. 10).

Виходячи з доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач посилається на існування іншого житлового будинку, проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів в цій частині, щоб суд мав можливість з`ясувати, який житловий будинок з відповідними надвірними будівлями є об`єктом спадкування спадкоємцями після смерті матері, та який житловий будинок є особистою власність позивача, як він про це вказує. У справі відсутні докази про існування іншого житлового будинку, також відсутні докази відносно того, що позивач добудовував чи перебудовував житловий будинок площею 53,0 кв.м. 

Доводи апеляційної скарги про те, що дії сільської ради щодо видачі свідоцтва про право власності на будинок позивач вважає неправомірними, т.я. вказаний будинок не належав ані матері, ані померлому ОСОБА_6 , т.я. площа будинку, який оформлено сільською радою, складає 106,2 кв.м., тоді як площа будинку, який придбаний ОСОБА_6 , згідно договору купівлі-продажу складає лише 50 кв.м., що суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаній розбіжності, не з`ясував належність будинків померлим та з невідомих причин прийшов до висновку, що будинок, який начебто був придбаний ОСОБА_6 у 1975 році та житловий будинок, в якому мешкає позивач, є одним і тим же об`єктом нерухомого майна, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду, оскільки позивач не надав доказів для з`ясування судом вказаних обставин та усунення розбіжностей, матеріали справи не містять доказів про існування іншого житлового будинку чи проведення будівельних робіт у будинку, який був придбаний ОСОБА_6 , у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити докази та надати відповідну правову оцінку фактичним обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок, придбаний ОСОБА_6 , належним чином не був зареєстрований в жодних відповідних організаціях та про факт його придбання ОСОБА_6 свідчить лише копія договору та запис в погосподарській книзі, що також викликає у позичача сумнів, т.я. навіть площа земельних ділянок, які були надані під житловий будинок ОСОБА_6 , різняться, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у справі відсутні докази відносно земельних ділянок, на які посилається представник позивача, тому в цій частині апеляційний суд позбавлений можливості дослідити ці докази та дати їм відповідну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що порядок оформлення будинку, в якому мешкає позивача, був невідомий навіть представникам сільської ради, т.я. вони вважали, що будинок був оформлений в порядку спадкування та по усім питанням рекомендували звертатися до нотконтори, то матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відносно реєстрації права власності за позивачем на будинок, в якому він мешкає. 

Доводи апеляційної скарги про те, що на час смерті ОСОБА_6 мати та сестри у спірному будинку не проживали і не були зареєстровані, відповідних заяви до нотконтори не подавали, згідно відповіді нотконтори спадкова справа після померлого ОСОБА_6 за період 1975-2005 роки не заводилася, що спадкування вказаного будинку в порядку спадкування є таким, що не відповідає фактичним обставинам та закону, то ці доводи не заслуговують на увагу і не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду, оскільки з цих доводів є не зрозумілим, який будинок має на увазі позивач.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати  з розгляду  цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лозовського Станіслава В`ячеславовича - залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської областті від 28 жовтня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 07 листопада 2022 року. 

СУДДІ:                А. І. Дорош                        О. А. Лобов                 В. М. Триголов