Справа № 760/3278/19                                                                  Головуючий в суді І інстанції Усатова І.А.
Провадження № 22-ц/824/8206/2022                                                   Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
25 жовтня 2022 року                                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідачаМельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В. В.,-
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 27 жовтня 2010 року був укладений договір № б\н, за яким відповідач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Вказує, що банк свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит, однак відповідач своїх обов`язків з вчасного повернення кредитних коштів не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яку банк просить стягнути з відповідачки, у розмірі 122 585,22 грн., що складається з: - 69 174,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 17 441,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 34 969,36 грн.- заборгованість за пенею за період з 27.10.2010 по 01.02.2018.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки між сторонами були узгоджені усі істотні умови договору, зокрема і розмір відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу відповідачу не є можливим, а тому доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. 
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву в АТ КБ «ПриватБанк» про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".
Також позивач надав суду витяги із тарифів та Умов і Правил надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача.
Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Проте, позичальник своїх зобов`язань за договором виконував не належним чином, в результаті чого утворилась заборгованість, згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 27 жовтня 2010 року загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 20 січня 2019 року становить 265 468,87 грн., яка складається з: - 69 174,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 17 441,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 177 853,01 грн.- заборгованість за пенею.
Однак, позивач просить стягнути з відповідачки частину суми заборгованість за договором №б/н від 27.10.2010 у розмірі 122 585,22 грн., що складається з: - 69 174,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 17 441,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 34 969,36 грн.- заборгованість за пенею за період з 27.10.2010 по 01.02.2018.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року № 61-33662св18.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Посилання банку на положення Умов та правил надання банківських послуг щодо збільшення кредитної ставки, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що  матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила на тому, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
З наявної у матеріалах справи анкети-заяви від 27 жовтня 2010 року, яка містить підпис позичальника, вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідно до наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 20 січня 2019 року становить 265 468,87 грн., яка складається з: - 69 174,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 17 441,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 177 853,01 грн.- заборгованість за пенею.
Однак, позивач просить стягнути з відповідачки частину суми заборгованість за договором №б/н від 27.10.2010 у розмірі 122 585,22 грн., що складається з: - 69 174,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 17 441,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 34 969,36 грн.- заборгованість за пенею за період з 27.10.2010 по 01.02.2018.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено видачу відповідачеві кредитної картки та розмір наданого кредиту, тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині є необґрунтованим та суперечить матеріалам справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Колегія суддів вважає, що оскільки відповідач користувалася кредитними коштами, проте своїх обов`язків щодо їх повернення ними належним чином не виконала, і заборгованість перед банком залишається непогашеною, при цьому відповідач розмір заборгованості наданий позивачем не спростувала, тому, на думку колегії, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 69 174 грн. 86 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки підтвердженні належними і допустимими доказами.
Разом з цим, доводи апеляційної скарги про те, що сторони належним чином досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, пені та штрафів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки законом передбачено порядок укладення кредитного договору та узгодження його істотних умов, зокрема відсоткової ставки за користування кредитом, разом з тим матеріали справи не містять належних доказів узгодження між сторонами цих умов, і особи несуть ризик щодо вчинення чи невчинення дій під час вчинення правочинів, при цьому права та інтереси споживача посилено охороняються державою, позаяк пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених Законом, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у іншій частині.
Доводи АТ КБ «Приват Банк» щодо наявності згоди сторін по розміру відсоткової ставки, пені та штрафів, оскільки відповідач підписала довідку про умови кредитування, в якій зазначено в тому числі і розмір відсоткової ставки, пені та штрафів, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, з огляду на те, що, подаючи позов, банк зазначив, що укладений між сторонами договір включає цілий ряд документів, зокрема: «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Підписання відповідачем фрагментарно одного із документів, а не усіх в цілому не є доказом досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору, про що вказувалося вище і що суперечить ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинній на час виникнення спірних правовідносин.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині відмови стягнення заборгованості за тілом кредиту, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог, в іншій частині рішення необхідно залишити без змін.
У зв`язку із скасуванням судового рішення і частковим задоволенням позову відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідача витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) 69 174 (шістдесят дев`ять тисяч сто сімдесят чотири) гривні 86 копійок - заборгованості за тілом кредиту, та 2 592 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дві) гривні 66 копійок судового збору.
 
У іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                            Судді: