ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 листопада 2022 року 	м.Суми	

Справа №573/319/21 
Номер провадження 22-ц/816/763/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
учасники справи: 
позивач  -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявили самостійні вимоги,  - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Стадника Семена Валерійовича та представника ОСОБА_3 - адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року, у складі судді Черкашеної М.С., ухвалене у м. Білопілля, повний текст рішення виготовлено 02.06.2022 року, ухвалене у м. Білопілля,

                                                  в с т а н о в и в:

У березні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гораль Тарас Зеновійович звернувся до суду з позовною заявою, і просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.05.2017 року Ковпаківським районним у м. Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області за актовим записом № 364.
Вимоги позову мотивував тим, що сторони зареєстрували шлюб 05.05.2017 року, від подружнього життя дітей не мають. Спільне життя не склалося, сторони на даний час сторони проживають окремо. Зазначав, що причиною розпаду сім`ї є відсутність взаєморозуміння між подружжям, різні погляди на критерії сім`ї та шлюбу. Стверджував, що вказані обставини призвели до припинення шлюбних відносин між ними.
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заяву про поділ спільного сумісного майна подружжя, і остаточно визначивши свої вимоги у серпні 2021 року, просив суд:
визнати за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 автомобіль вартістю 6200 доларів США, що становить в українській гривні 156 426,00 грн, Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя в рахунок компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності, стягнути з ОСОБА_1 половину (1/2 частину) вартості автомобіля Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 в розмірі 3 100 доларів США, що становить в українській гривні станом на 31.08.2019 року 78 213 грн.;
визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єктами спільної сумісної вартості рухоме майно, вартістю 47 900 грн., а саме:
пральну машину Whirpool придбана у 2018 році, ринкова вартість котрої 9 000 грн.;
холодильник Snaige 2-х камерний, придбаний у 2018 році, ринкова вартість котрого 8 000 грн.;
пилосос Siemens, придбаний у 2019 році, ринкова вартість котрого 4 000 грн.;
ноутбук Acer aspire придбаний у 2019 році, ринкова вартість котрого 18 000 грн.;
стіл для манікюру, ринкова вартість котрого 2 700 грн.;
фен для волосся, ринкова вартість котрого 1 500 грн.;
манікюрний набір: лампа для сушки нігтів та гель-лаки, середня вартість котрого 2 000, 00 грн.;
стіл кухонний, ринкова вартість котрого 2 700 грн., та в порядку поділу спільного майна подружжя в рахунок компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності стягнути з ОСОБА_2 половину (1/2 частину) вартості майна в розмірі 23 950 грн.;
визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США (станом на дату подання позову 139 400 грн.) 12 500 грн., 20 000 грн. спільним сумісним майном подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя в рахунок компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності стягнути з ОСОБА_1 половину (1/2 частину) вартості майна в розмірі 85 850 грн.
визнати боргове зобов`язання за укладеною письмовою борговою розпискою від 30.08.2019 року в розмірі 5200 доларів США складену ОСОБА_2 як спільним боргом для обох з подружжя, а саме спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 .
Свої вимоги мотивував тим, що він є громадянином Російської Федерації (далі - РФ) має посвідку на постійне місце проживання в Україні, є уродженцем Української УРСР. В Україні знаходиться та перебуває офіційно. Із ОСОБА_1 вони познайомилися в 2015 році через мережу Інтернет, потім було розпочато спілкування котре тривало 1-2 місяці. Згодом з грудня 2015 року вони почали проживати однією сім`єю в орендованій квартирі у АДРЕСА_1 . Разом з ними проживала донька ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Повідомляв, що він почав оплачувати оренду квартири, яку винаймала ОСОБА_1 , почав надавати їй кошти на дрібні витрати: лікування, їжу, одяг, для неї та її малолітньої дитини. Згодом з 2016 року вони почали проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , котру він придбав для спільного проживання. Зазначав, що у період з 2015 року по 2017 рік він часто їздив на офіційні заробітки до РФ у Магаданську область Омсукчанський район з режимом роботи два місяці через два місяці, де отримував достойну заробітну плату, а в 2017 році звільнився з роботи та в 2018 році отримав пенсію. Влітку 2018 року почав працювати в іншій компанії сервісним інженером "Джон Дір". Знову почав їздити до РФ з кінця квітня 2019 року, де працює на даний час в Магаданській області, м. Сусуман, ГВК «Берельох», начальником Горної збагачувальної фабрики. Вказував, що шлюб між сторонами був укладений 05.05.2017 року. Також повідомляв, що з 2015 по 2017 роки ОСОБА_1 більшу частину із вказаного періоду не працювала, офіційних джерел доходу не мала, оскільки він її повністю забезпечував, поміж іншим, оплачував навчання в Сумському педагогічному університеті (заочна форма), купував коштовні (цінні) речі: золоті прикраси та одяг, в т.ч. хутряну шубу, оплачував поїздки на відпочинок за кордон, зокрема до Єгипту. Крім того, сплачував за навчання ОСОБА_1 в автомобільній школі, внаслідок чого остання отримала водійське посвідчення на початку 2019 року. Повідомляв, що здійснював погашення боргових зобов`язань набутих ОСОБА_1 до шлюбу. Стверджував, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 вони набули у власність майно: грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, 12 500, 00 грн., 35 000,00 грн., та інші суми; придбана побутова техніка; накопичені депозити в ПриватБанку на ім`я ОСОБА_1 за його кошти, а також придбаний автомобіль у ОСОБА_3 за борговою розпискою. Також зазначав, що в серпні 2019 року подружжя відпочивало в Єгипті з дитиною. При цьому вказував, що приблизно після приїзду з Єгипту ОСОБА_1 попросила його купити їй автомобіль. Він виконав прохання та купив для сім`ї автомобіль Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , проте в борг. Саме ОСОБА_1 користувалася автомобілем в 2019, 2020 та в 2021 році, а він рідко їздив на цьому авто. Придбання автомобіля у ОСОБА_3 здійснено в інтересах сім`ї для дружини, яким вона користується до сьогодні. 
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.05.2017 року у Ковпаківському районному у місті Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, про що складено відповідний актовий запис № 364, розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено - ОСОБА_6 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн. судового збору. 
У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_2   подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на  неповне з`ясування обставин, що мають значення  для  справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано його аргументи та доводи, а рішення суду не містить інформації про відхилення його аргументів щодо справедливого поділу спільного майна. Заначено, що суд не відповів на питання, чому все майно та борг щодо спільного автомобіля не може бути поділений; чому докази, які надав ОСОБА_2 не можуть братися до уваги. Вказано, що у справі проведена судова експертиза щодо встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, суду надана розписка, ОСОБА_1 під час розгляду справи підтвердила, що автомобілем користувалася вона, що продала своїй матері, і з матеріалів справи чітко вбачається те, що ОСОБА_1 навмисно здійснила фіктивний (недійсний) продаж спірного автомобіля своїй матері. Також зазначено, що суд не надав оцінки важливим обставинам спору та не навів аргументів та доводів про неможливість здійснити поділ майна подружжя. Деякі мотиви суду є нелогічними та не відповідають дійсним обставинам, суд обмежився цитуванням норм законодавства з посиланням на судову практику ВС, та пленуму. Стверджено, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів на спростування його вимог, а всі надані ним докази належні, достатні, законні та об`єктивні, і підтверджують те, що майно набуте у шлюбі має бути поділене. Також стверджено, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу та не дослідив взаємозв`язок між доказами та обставинами справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - адвокат Климов К.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін, як законне та обґрунтоване.
Не погоджуючись із рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання боргового зобов`язання за укладеної письмовою борговою розпискою від 30.08.2019 року в розмірі 5200 доларів США складену ОСОБА_2 як спільним боргом для обох з подружжя, а саме спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , - представник ОСОБА_3 адвокат Кузнєцов А.С.  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на  неповне з`ясування обставин, що мають значення  для  справи, не ідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та прийняти нове рішення, яким зазначену зустрічну позовну вимогу задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 30.08.2019 року ОСОБА_2 в інтересах сім`ї взяв у ОСОБА_3 транспортний засіб Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 в борг та зобов`язувався повернути борг за автомобіль в грошовій формі в сумі 6 200,00 дол. США не пізніше 31.12.2020 року. Повідомлено, що 17.12.2020 року ОСОБА_2 повернув 1 000,00 дол. США, про що з іншої сторони розписки зроблено запис, і ОСОБА_3 видав довіреність на ОСОБА_1 для можливості переоформлення автомобілю за ОСОБА_2 . Вказано, що відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зіпсувалися і вона, з порушенням домовленості, переоформила транспортний засіб на свою матір, нібито, продав їй автомобіль, що коштує 162 317 грн. (висновок експерта) за 15 000 грн., а сама продовжила ним користуватися. При цьому, ніяких грошових коштів за автомобіль ОСОБА_3 ніким повернуто не було. Зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Стверджено, що суд першої інстанції встановивши під час судового засідання, що автомобіль брався в інтересах сім`ї, залишивши поза увагою обставину, що позивачем не було доведено відсутності боргового зобов`язання, з порушенням ст. 545 ЦК України, визнав розписку неналежним доказом по справі. Також стверджено, суд першої інстанції не надав оцінку, і не мотивував відхилення боргової розписки від 30.08.2019 року, як доказу наявності боргового зобов`язання подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_2 , його представник та представник ОСОБА_3   в судовому засіданні апеляційні скарги підтримали та просили рішення в частині  відмови у задоволені зустрічного позову  скасувати і ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити.
Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційні скарги не визнав, проти доводів викладених в них заперечував та просив суд в їх задоволенні відмовити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи за таких обставин. 
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року в частині розірвання шлюбу  між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційному порядку сторонами не оскаржується, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в неоскарженій частині не переглядається.
Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються учасниками справи про те, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 05.05.2017 року у Ковпаківському районному у м. Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, про що складено відповідний актовий запис за № 364. Після реєстрації шлюбу позивачка залишила собі прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 7).
Від подружнього життя сторони спільних дітей не мають. ОСОБА_1 виховує доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (т. 1, а.с. 16).
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що причиною розпаду сім`ї зазначено відсутність взаєморозуміння між подружжям, різні погляди на критерії шлюбу та сім`ї, що робить неможливою подальшу побудову сімейних відносин. Сторони тривалий час проживають окремо.
17.12.2020 року ОСОБА_3 видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 , якою уповноважив останню, зокрема, представляти його інтереси в Регіональних сервісних центрах МВС з усіх пов`язаних питань з експлуатацією автомобіля Mercedes-Benz А140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , в тому числі з правом зняття його з обліку, продажу або обміну, а також довірив   продаж та обмін цього автомобіля за ціною на власний розсуд (т. 1, а.с. 103-104).
З копії договору купівлі - продажу транспортного засобу № 5941/2021/2369219 від 04.01.2021 року, складеного та оформленого в Територіальному сервісному центрі МВС № 5941 РСЦ МВС в Сумській області м. Глухів, продавець ОСОБА_3 від імені якого діє ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 купила транспортний засіб марки Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 за 15 000,00 грн. (т. 1, а.с. 106).
З висновку № 01/2022 судової автотоварознавчої експертизи, проведеної експертом автотехніком ОСОБА_10, на виконання ухвали суду від 03.09.2021 року встановлено, що дійсна ринкова вартість автомобіля марки Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) на час відчуження, станом цін на час проведення експертизи за матеріалами, наявними в справі, без урахування ПДВ, складає 162 317 грн. (т. 2, а.с. 141-171).
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч. 1 ст. 55 Конституції України).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. 
Вирішуючи справу щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та відмовляючи у їх задоволенні, суд першої інстанції виходив із того, що: автомобіль не належав сторонам у справі ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 , у зв`язку із чим не є об`єктом їх спільної сумісної власності; роздруківки із мережі Інтернет щодо вартості у  інтернет-магазинах набутого у шлюбі майна та побутової техніки не є належним доказами, які підтверджують як сам факт набуття у шлюбі майна, так і його вартість; копія договору про надання туристичних послуг № 65852 від 19.12.2.2020 року підтверджує планування сторонами туристичної подорожі з15.01.2021 року по 22.01.2021 року, проте заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом не пов`язані із розподілом витрат за таку подорож; сторона позивача не довела факту наявності грошових коштів у сторін у період шлюбу щодо яких заявила вимогу про поділ; сторона позивача не довела наявність спільного грошового зобов`язання подружжя перед ОСОБА_3 в розмірі 5 200 доларів США, а наявна сама по собі у матеріалах справи копія розписки не є належним доказом на підтвердження вказаних вимог.
Колегія суддів повністю погоджується із відповідними висновками та рішенням місцевого суду, а доводи апеляційних скарг вважає неспроможними з огляду на таке.
У статті 3 СК України, поміж іншим, встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Частиною 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
За ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
У пунктах 22-24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України  «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року  надано, поміж іншим, наступні роз`яснення, -  поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Перелік майна, яке може бути у спільній сумісній власністю подружжя, зокрема, можуть бути: не тільки об`єкти нерухомого майна, а також грошові суми та інше  майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18 зазначено, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.
У постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що приписи ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 року у справі № 127/18349/20.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 № 463/5746/18.
У постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 734/2887/17 вказано, що положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Згідно правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-688цс15, - видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 12 цього Кодексу  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В ст. 89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Як пояснив  відповідач, він разом з ОСОБА_1 проживали у квартирі, яка належала його сину.
Порушуючи питання поділу рухомого майна, а  саме  побутової техніки, меблів і грошових коштів, надав суду  роздруківки з інтернету щодо вартості  пральної машини, холодильника, пилососа, електрофену,  телевізора та  меблів: столу для манікюру та кухонного столу  не надав суду переконливих доказів того,  що саме  заявлені ним  предмети побуту  придбавалися  подружжям в період шлюбу, оскільки  опитаний  в апеляційному суді як свідок сам ОСОБА_8   також не зміг  надати   конкретні обставини, за яких було набуто майно заявлене до поділу. А   представлений ним суду  протокол допиту свідка  ОСОБА_9 , є новим доказом, який не досліджувався в суді першої інстанції і виняткових випадках, за яких  він  його не  надав суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього не вказав.
Суд першої інстанції ретельно дослідив надані  відповідачем докази і надав їм належну правову оцінку та обґрунтовано піддав сумніву  роздруківки   із інтернет-магазинів, що підтверджують вартість  вказаного на папірцях майно, які можуть свідчити проте, що саме такі речі за їх індивідуальними або родовими ознаками придбавалося  подружжям за спільні  кошти. 
Як правильно вказав суд в своєму рішенні,  лише зазначення в заявах по суті справи переліку рухомого майна без відповідних підтверджуючих документів (акт опису майна, квитанції, чеків, накладних тощо), які б містили інформацію про час, місце, вартість та ім`я покупця, саме по собі не свідчить про наявність у сторін такого майна на час розгляду справи, не підтверджує його вартість, що зазначена в позовній заяві.
Щодо витрачання відповідачем  коштів на відпочинок  разом  із позивачкою за   договором про надання туристичних послуг № 65852 від 19.12.2020 року, то такий доказ доводить що спільні гроші подружжя були витрачені на  туристичну подорож   і  бажання  відповідача досягти примирення в сім`ї.  
  Відмовляючи у задоволенні вимоги визнати  спільним грошовим зобов`язанням  подружжя  - боргові зобов`язання написані  відповідачем у розписці від 30.08.2019 року, суд вірно визнав, що за цією розпискою на час ухвалення рішення вже припнилося грошове зобов`язання, бо  дійсно ОСОБА_2 взяв в  борг  у ОСОБА_3   автомобіль  марки Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1   для потреб сім`ї вартістю 6200 доларів США і   зобов`язався виплатити   власнику  цю суму  до 31.12.2020 року.  А також доводить факт  сплати ним в рахунок  боргу 1000 доларів США  17.12.2020 року, які  ОСОБА_3 отримав
Проте, в судовому засіданні сторони і третя особа визнали, що автомобіль взятий у борг відповідачем на підставі довіреності  власника автомобіля ОСОБА_3 від 12.12.2020 був проданий позивачкою, діючої на підставі даної довіреності  третій особі  згідно договору купівлі-продажу від 04.01.2021, який до цього часу є дійсним.
Отже  майно, яка  було взято відповідачем у борг і за згодою як власника, так і в самого відповідача добровільно передано у користування ОСОБА_1 ,  вибуло з володіння подружжя за згодою її власника. Цей факт вказує, що  боргові зобов`язання викладені у  борговій розписці від 30.08.2019, які пов`язані із виплатою  відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 6200 доларів США за взятий у  нього в борг автомобіль  марки Mercedes-Benz А 140, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ,  вже  не має правових наслідків для подружжя, бо  предмет  грошового зобов`язання  пов`язаний із передачею  авто у власність подружжя,  але  у  зв`язку  із продажом авто  іншій особі за згодою власника, незважаючи на часткову сплату  відповідачем грошової суми 1000 доларів США  його вартості  17.12.2020,  дане  рухоме майно не перейшло  у власність подружжя.              
Колегія суддів констатує, що всі аргументи апеляційних скарг на рішення суду фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, вірно визначив характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.
Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення.
Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Відповідно до п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційні скарги залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                                      п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Стадника Семена Валерійовича та представника ОСОБА_3 адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено  16 листопада 2022 року.

Головуючий -                                                                             С.С. Ткачук

Судді:                                                                                          О.І. Собина  

                                                                                                      В.І. Криворотенко