ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6729/22 Справа № 211/1449/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Середня Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2022 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 211/1449/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Євтодій К.С.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_2 , якій діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 серпня 2022 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 серпня 2022 року, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що її батько ОСОБА_3 загинув внаслідок наїзду потягу на станції Новоблочна-Батуринська. Смертю батька позивачу завдано моральної шкода, яка полягає в тому, що вона втратила близьку людину, яка після смерті матері залишалась останньою для неї рідною людиною. Смерть батька є для неї незворотною втратою, що не може бути відновлена, а тому її душевні страждання будуть тривати й надалі, що свідчить про їх безстроковість. Звістка про смерть батька призвела до того, що вона зазнала сильного нервового потрясіння. 
На підставі наведеного вище позивач просила стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на свою користь суму моральної шкоди в розмірі 496 200 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди без урахування податків, зборів та інших платежів.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
На думку апелянта судом в повній мірі не враховано, що позивач втратила близьку людину, яка після смерті матері залишалась останньою для неї рідною людиною. Смерть батька є для неї незворотною втратою, що не може бути відновлена, а тому її душевні страждання будуть тривати й надалі, що свідчить про їх безстроковість. Звістка про смерть батька призвела до того, що вона зазнала сильного нервового потрясіння. 
В апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення суду першої інстанції та зменшити розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди до 20 000 грн. посилаючись на те, що розмір морального відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших наслідків. При цьому якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір морального відшкодування повинен бути зменшений, або у відшкодуванні шкоди повинно бути відмовлено. 
Апелянт зауважує на тому, що позивачем по справі не надано доказів, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдачем шкоди, або особою, яка відповідно до закону, зобов`язана відшкодувати шкоду. 
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача відповідач просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір моральної шкоди до 20 000 грн.
Позивач та її представник, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Представник відповідача АТ «Українська залізниця», будучи завчасно, належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована неможливістю прибути до Дніпровського апеляційного суду, у зв`язку з відпусткою представника АТ «Українська залізниця». 
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що підстави для відкладення розгляду справи, викладені у клопотанні відповідача, є неповажними та не підтвердженими належними доказами, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, який не з`явився у судове засідання, а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву відповідача на апеляційну скаргу представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_3 (а.с.6-8), який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.3).
За відомостями з Криворізького міжрайонного відділу КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР», 27 червня 2002 року видано лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , де причиною смерті зазначено: травматичний шок; пішохід, травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування. Труп доставлений зі ст. Новоблочна-ст. Батуринська за направленням зам.Криворізького транспортного прокурора (а.с.4).
Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог позивача в частині перенесення позивачем моральних страждань у зв`язку зі смертю батька та наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених статтею 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак не може погодитись з визначеним судом розміром морального відшкодування, з огляду на наступне.
Як вбачаться із матеріалів справи, смерть батька позивача, яка стала підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, настала 27 червня 2002 року, тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР, в редакці 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша  статті 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, не визначала її поняття. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
У постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов таких правових висновків щодо застосування статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року. 
Стаття 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні.
Стаття 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР, в редакції 1963 року.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.
Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
Тому, колегія суддів, приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача, щодо незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, оскільки він не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та є необґрунтованим.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.
Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Позивачці завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, порушено їх нормальний спосіб життя, що потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту. 
Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що позивачці спричинено психологічні страждання. Однак прийшов помилкового висновку, про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки. Окрім того, визначення розміру моральної шкоди є правовим питанням, яке вирішується судом. Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачкою моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі по 160 000 грн.
В зв`язку з чим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та є необґрунтованим.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18, справа № 210/5258/16-ц, та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18, справа № 336/3665/16-ц, зазначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
У постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 355/812/17, провадження № 61-10154 св 18, Верховний Судом зазначено, що висновок судів що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник(володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Встановивши наявність причинно-наслідкового зв`язку між смертю батька позивачки та отриманої ним унаслідок нещасного випадку травми, несумісної із життям, що підтверджується медичними документами та не спростовано відповідачем, суд першої інстанції вірно встановив, що між шкодою та протиправною поведінкою відповідача - втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною, існує причинний зв`язок, тому суд, враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних зі смертю її батька, зважаючи на засади розумності й справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, виходячи також з тих міркувань, що смерть батька позивача спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування.
У зв`язку з наведеним вище колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем по справі не надано доказів, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдачем шкоди, або особою, яка відповідно до закону, зобов`язана відшкодувати шкоду. 
Колегія суддів враховує вищевикладене та, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини загибелі батька позивачки – ОСОБА_3 ,  беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі урахував тяжкість та глибину страждань позивачки у зв`язку із смертю рідної людини – її батька, безповоротність такої втрати, що спричинило їй тяжкі моральні страждання, у зв`язку з чим вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 100 000 грн. до 160 000 грн.
Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачки з 100 000 грн. до 160 000 грн. 
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , якій діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 серпня 2022 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 100 000 грн. до 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 25 жовтня 2022 року. 

Головуючий: 

Судді: