ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року
м. Київ

справа № 759/14917/19
провадження № 51-4188км21
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
засуджених:                                       ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
                                                             ОСОБА_7 , 
захисників:                                       ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
потерпілого                                       ОСОБА_10 ,
перекладача                                    ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100010007648, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там же, такого, що судимості не має, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ленкорані Азербайджанської Республіки, громадянина Азербайджану, не зареєстрованого на  території України без визначеного місця проживання, такого, що судимості не має,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 та  його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року, до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього майна засуджено: 
-           ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187КК України на строк 8 років, ч. 3 ст. 289 КК України на строк 9 років. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років;
 
-           ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України на строк 8 років, ч. 3 ст. 289 КК України на строк 9 років. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Вирішено питання щодо обчислення строків відбування покарання, процесуальних витрат і долю речових доказів у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими в тому, що вони за попередньою змовою між собою й особами, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, вчинили кримінальні правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та особи, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, не маючи постійного місця роботи й інших джерел заробітку, спілкуючись між собою у не встановлені досудовим розслідуванням місці та час, вирішили здобувати кошти для особистих потреб шляхом незаконного заволодіння грошима і майном громадян, приведених у безпорадний стан речовинами психотропної дії та вступили між собою в попередню злочинну змову.
З метою виявлення громадян, майном яких можна було заволодіти шляхом розбою, ОСОБА_6 здійснював моніторинг соціальних мереж в інтернеті, у  результаті чого 11 квітня 2019 року в денний час у мережі Інтернет познайомився із ОСОБА_10 , якому запропонував зустрітися того ж вечора, на що останній погодився.
Надалі 11 квітня 2019 року у вечірній час ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи разом із   ОСОБА_10 у приміщенні заздалегідь орендованої кімнати АДРЕСА_2 , під час спільного розпивання спиртних напоїв, з метою незаконного заволодіння майном ОСОБА_10 підсипали останньому у спиртний напій невизначену психотропну речовину, внаслідок вживання якої потерпілий втратив свідомість. Після цього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та  особи, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, реалізуючи свій злочинний умисел, незаконно заволоділи ключами від автомобіля «Subaru XV», державний номер НОМЕР_1 , належного потерпілому, та майном останнього на загальну суму 20 200 грн. Заволодівши вищевказаним автомобілем, який перебував на майданчику біля будинку № 22 по вул. Стуса, в салоні якого були розміщенні окуляри для водіння у шкіряному футлярі коричневого кольору, вартістю 11 000 грн і гроші в сумі 7 000 грн змовники зникли з місця вчинення злочину на ньому. Крім того, вказані особи під час руху пошкодили викрадений автомобіль, у зв`язку із чим залишили його біля будинку АДРЕСА_3 . У результаті таких протиправних дій потерпілому було завдано майнової шкоди на загальну суму 69 213,16 грн.
Судові рішення щодо  ОСОБА_6 у касаційному порядку не оскаржуються.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Захисник вказує на те, що місцевий суд не довів наявності в діях ОСОБА_7 ,  умислу на вчинення розбою та угону транспортного засобу потерпілого ОСОБА_10 . Наголошує, що в матеріалах провадження відсутні докази того, що ОСОБА_7 вчинив напад на потерпілого, поєднаний із насильством, небезпечним у  момент заподіяння, для заволодіння майном потерпілого. Захисник заперечує наявність попередньої змови в ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вчинення інкримінованих їм дій. Вказує, що в ході досудового розслідування правоохоронні органи не забезпечили ОСОБА_7 правом користуватися послугами перекладача. Наголошує, що його затримання та складання відповідного протоколу було здійснено без участі перекладача. Також вручення його підзахисному повідомлення про підозру у вчиненні інкримінованих ОСОБА_7  злочинів було здійснено не тією мовою, якою він володіє. Матеріали досудового розслідування всупереч вимогам ст. 290 КПК України під час закінчення досудового розслідування не були відкриті стороні захисту та обвинуваченому. Крім того, стверджує, що місцевий суд безпідставно визнав допустимим доказом протокол огляду місця події від 12 квітня 2019 року, оскільки цю слідчу дію, а по суті обшук, було проведено в житлі без згоди його власника і за відсутності відповідної ухвали слідчого судді. При цьому вказує, що огляд місця події було проведено до відібрання зави від потерпілого про вчинення злочину, тобто до внесення відомостей до ЄРДР та за відсутності підстав для здійснення цієї слідчої дії як невідкладної. Також наголошує про наявність у матеріалах провадження розбіжностей, а саме в зазначенні адреси, за якою було проведено вищевказаний огляд місця події. При цьому суд апеляційної інстанції, на думку захисника, не  звернув належної уваги на допущені місцевим судом порушення й постановив рішення, яке не відповідає положенням, передбаченим ст. 419 КПК України. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На  обґрунтування заявлених вимог зазначає, що стороною обвинувачення в суді першої інстанції не було доведено наявності в його діях складу злочинів, передбачених статями 187, 289 КК України, у тому числі такої кваліфікуючої ознаки, як застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, оскільки висновками експертів не встановлено відповідного. Наголошує, що його затримання та взяття під варту було здійснено незаконно та без участі захисника і перекладача, при тому, що правоохоронні органи розуміли і знали, що він є громадянином іншої країни та не володіє українською мовою. Крім того, засуджений вважає протокол огляду місця події 12 квітня 2019 року  недопустимим доказом через те, що слідчу дію було здійснено у житлі до повідомлення потерпілого про злочин, без ухвали слідчого судді та без його згоди. Також вказує про наявність у матеріалах провадження розбіжностей, а саме в зазначенні адреси, за якою проведено огляд місця події. На його думку апеляційний суд не в повному обсязі перевірив доводи апеляційних скарг і постановив рішення, яке не відповідає положенням, передбаченим ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 , висловивши свої доводи на   підтримання касаційних скарг, кожен окремо, просили скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_9 та засуджений ОСОБА_6 , висловивши свої доводи, просили скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Потерпілий ОСОБА_10 просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 просила касаційні скарги залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення – без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційних скаргах засудженого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 , оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та  апеляційної інстанцій, перегляду (відповідно до вимог ст. 438 КПК України) в касаційному порядку не підлягають.
Під час розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіряючи обґрунтованість доводів, зокрема, апеляційних скарг із доповненнями засудженого ОСОБА_7 та його захисника на  підставах неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, у своєму рішенні навів докладні мотиви свого рішення і  не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження та дати правильну оцінку вчиненому.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисних дій за попередньою змовою групою осіб, які виразилися в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), та в незаконному заволодінні транспортним засобом, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в  установленому кримінальним процесуальним законом порядку та  належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
При цьому доводи захисника та засудженого ОСОБА_7 про його непричетність до вчинення вищевказаних злочинів суди першої та апеляційної інстанцій належним чином перевірили й обґрунтовано визнали такими, що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження засуджений ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, не визнав.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання, надані під час судового розгляду потерпілим ОСОБА_10 та експертом ОСОБА_13 .
Показання вказаних осіб місцевий суд правильно визнав об`єктивними й  обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 12 квітня 2019 року, (встановлено місце скоєння кримінального правопорушення та вилучено, крім іншого, 15 слідів папілярних узорів, пігулку жовтого кольору і два прозорих скляних стакани), протоколах прийняття заяв від потерпілого ОСОБА_10 про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення від 12 квітня 2019 року, протоколі огляду місця події від 13 квітня 2019 року (ділянка місцевості, яка розташована біля будинку № 30/33 на вул. Павлівській у м. Києві, де було виявлено автомобіль «Subaru XV», державний номер НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_10 , та вилучено, крім іншого п`ять слідів папілярних узорів), протоколі тимчасового доступу до речей і документів із додатками від 17 травня 2019 року (вилучено відеозаписи із  камери відеонагляду, встановленої у банкоматі АТ КБ «ПриватБанк», розташованому на просп. Перемоги, 136 у м. Києві), протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 травня 2019 року (потерпілий ОСОБА_10 серед пред`явлених фотознімків упізнав особу зображеного за № 2, яка за зовнішніми ознаками схожа на ОСОБА_6 і яка скоїла щодо нього злочин у вечірній час 11 квітня 2019 року в кімнаті хостела на вул. В. Стуса у м. Києві), протоколах тимчасового доступу до речей і документів з додатками від 15 травня, 13, 14 та 18 червня 2019 року (отримано дані операторів мобільного зв`язку щодо дати, часу і тривалості вхідних та вихідних телефонних з`єднань, із посиланням на  ретранслятор та прив`язку до базових станцій і їх адресу, адресу місцеперебування абонента телефонних номерів у момент кожного вхідного та вихідного телефонного з`єднання із зазначенням типу з`єднання, змісту вхідних та вихідних SMS-повідомлень, інформацію про GPRS-трафік, з урахуванням нульових дзвінків мобільних телефонів потерпілого ОСОБА_10 і ОСОБА_7 ), протоколі огляду предмета та документів, а також аналізу інформації від 10 серпня 2019 року (за результатами аналізу технічної інформації моніторингу з`єднань і абонентських номерів було встановлено, що ОСОБА_10 11 квітня 2019 року у вечірній час перед вчиненням стосовно нього злочину прибув до ТЦ «VMB», розташованого на просп. Перемоги, 136 у м. Києві, також останній перебував у зоні дії базової станції АТС-450, існуюча вежа охоплює ділянку місцевості, де розташований будинок АДРЕСА_4 . Протягом вказаного часу абонент НОМЕР_2 ( ОСОБА_10 ) контактував з абонентом НОМЕР_3 ( ОСОБА_7 ) У період з 16 по 23 квітня 2019 року мобільний термінал викраденого в ОСОБА_10 мобільного телефону потрапив у зону дії базової станції, розташованої на АДРЕСА_5 , а саме за місцем розташування радіоринку, після чого операторами зв`язку більше не ідентифікувався. У день вчинення злочину стосовно потерпілого ОСОБА_10 , абонент НОМЕР_3 ( ОСОБА_7 ) користувався двома мобільними терміналами. Протягом зазначеного часу цей абонент контактував з абонентом НОМЕР_2 ( ОСОБА_10 ) та перебував на ділянках місцевості, розташованої на території Святошинського району м. Києва, за місцем зустрічі із ОСОБА_10 та  в місці розташування хостела. Також було встановлено, що абонент НОМЕР_3 ( ОСОБА_7 ) 12 квітня 2019 року о 02:08 год, перебував за адресою: вул. Жилянська, 107, м. Київ, що поряд із вул. Павлівською, 30/33, де був виявлений викрадений автомобіль потерпілого ОСОБА_10 ), протоколі огляду предмета та документів від 10 серпня 2019 року (проведено огляд вилучених відеозаписів із камери відеонагляду, встановленої в банкоматі АТ КБ «ПриватБанк» де зафіксовано особу, яка за зовнішніми ознаками схожа на ОСОБА_6 та яка використала банківську картку потерпілого ОСОБА_10 під час зняття готівки), протоколі огляду предмета та документів від 10 серпня 2019 року, довідці Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 12 квітня 2019 року ( ОСОБА_10 перебував у відділенні токсикології з діагнозом «гостре отруєння невідомою психотропною речовиною середнього ступеня важкості»), протоколі тимчасового доступу до речей і документі з додатком від 06 травня 2019 року (вилучено медичну картку стаціонарного хворого № 7456 ОСОБА_10 ), довідці Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 19 липня 2019 року № 1667/Б (12 квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_6 , був зареєстрований один виклик, за яким був здійснений виїзд бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги за №1391 до ОСОБА_10 ), копії виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картці рахунку, який належить ОСОБА_10 (12 квітня 2019 року в банкоматі, що на просп. Перемоги, 136 у м. Києві було знято грошові кошти в сумі 4 000 грн), висновку експерта від 15 травня 2019 року № 17-1/677  (вилучені 12 квітня 2019 року під час огляду місця події, а саме кімнати АДРЕСА_2 , сліди пальців руки розмірами по осях 18х23 мм, 20х19 мм та 15х17 мм, залишені ОСОБА_10 ), висновку експерта від 23 травня 2019 року №11-2/2635 (у наданій на дослідження таблетці жовтого кольору масою 0,250 г не виявлено наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів, прекурсорів, сильнодіючих та отруйних лікарських засобів. У нашаруваннях на внутрішніх поверхнях наданих на дослідження об`єктів та в досліджуваній рідині не виявлено наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, прекурсорів, сильнодіючих та отруйних лікарських засобів. Однак у дослідницькій частині висновку зазначено, що в результаті аналізу отриманої хроматографи та перевірки характеристичних піків і їх масспектрів по електронній базі даних установлено, що піки із часом утримання RT=21,8 відповідають клозапіну у випадку об`єктів 1 (таблетки жовтого кольору з розподільчою рискою з однієї сторони масою 0,250 г) і 2 (прозорий скляний стакан). Зазначено, що клозапін до наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів, прекурсорів, сильнодіючих чи отруйних лікарських засобів не належить), висновку експерта від 29 червня 2019 року №13-3/229 (матеріальний збиток, завданий власникові транспортного засобу – автомобіля «Subaru XV», державний номер НОМЕР_1 , на момент незаконного заволодіння ним, на дату оцінки міг становити 69 213,16 грн), висновку експерта від 11 липня 2019 року № 17-1/1004 (вилучені 12 квітня 2019 року під час огляду місця події, а саме кімнати № 35 на  вул. В. Стуса, 22 у м. Києві, сліди ділянки долонної поверхні руки та сліди пальців руки з розмірами по осях 24х35 мм, 19х12 мм, 20х14 мм, 22х49 мм, 12х14 мм, 18х17 мм залишені ОСОБА_6 , сліди пальців руки з розмірами по осях 26х14 мм, 20х25 мм та 18х14 мм залишені ОСОБА_7 , вилучені 13 квітня 2019 року під час огляду місця події, а саме автомобіля «Subaru XV», державний номер НОМЕР_1 , виявленого біля будинку № 30/33 на вул. Павлівській у м. Києві, сліди пальців рук, із розмірами по осях 31х23 мм., 25х18 мм та 17х16 мм залишені ОСОБА_6 ), висновку експерта від 17 липня 2019 року № 042-1094-2019 (відсутність медичної документації, у тому числі результатів додаткових досліджень, не дозволяє судити про характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень згідно з підпунктами 4.13.1; 4.13.4 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень), а  також даними, що містяться на  відеозаписі, долученому до протоколу огляду предмета і документів від 10 серпня 2019 року (зображено осіб, що купують продукти в приміщенні магазину «АТБ» ТОВ «АТБ-маркет», розташованому на пр. Перемоги, 136 у м. Києві, які за зовнішніми ознаками схожі на ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 ).
Уся сукупність зібраних у провадженні доказів була ретельно проаналізована судом, у тому числі й було проведено ретельний аналіз тверджень ОСОБА_7 про його непричетність до вчинення злочинних дій щодо ОСОБА_10 , що дало можливість дійти обґрунтованого висновку про доведеність його винуватості у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень, зокрема і в частині підтвердження попередньої змови обвинувачених про вчинення злочину групою осіб.
Місцевий суд перевірив доводи засуджених про те, що майном потерпілого заволодів тільки ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 до цього не був причетний, а також про заперечення щодо застосування до потерпілого лікарського препарату – клозапіну та обґрунтовано визнав їх безпідставними, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що під час судового засідання обвинувачені неодноразово змінювали свої показання.
Твердження в касаційних скаргах про відсутність у діях засуджених попередньої змови на вчинення злочину є безпідставними.
Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
При цьому під час вчинення злочину кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення єдиної мети.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі – усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового провадження в місцевому суді потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що через мережу інтернет познайомився із ОСОБА_6 та домовився зустрітися з ним. Після роботи він і ОСОБА_6 зустрілися, останній познайомив його із ОСОБА_7 . Вони разом купили алкогольні напої та закуску і на його автомобілі доїхали до місця де обвинувачені винаймали кімнату хостела. Там вони спілкувалися, а ОСОБА_6 і  ОСОБА_7 почали випивати. Вони виходили на вулицю, оскільки ОСОБА_7 стало погано. Коли повернулися до кімнати, ОСОБА_6 зробив йому коктейль, після вживання якого йому різко стало погано, тому він вирішив покинути кімнату. Потерпілий прийшов до свого автомобіля, сів за кермо, однак ОСОБА_6 підійшов до нього та забрав ключі від автомобіля. Після цього він на деякий час втратив свідомість. Трохи пізніше прокинувся та побачив, що ОСОБА_6 сидів поруч у його автомобілі, ззаду сидів ОСОБА_7 і ще двоє невідомих йому людей. ОСОБА_7 казав йому, що все буде добре. Йому здавалося, що вони кудись їхали, окрім марева нічого не бачив. Також він точно пам`ятає, як ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і невідома особа заводили його назад до кімнати хостела у якій вони спілкувалися. Там він прийшов до тями наступного дня без особистих речей, кімната була зачинена.
Дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що дії ОСОБА_7 , ОСОБА_6 й осіб, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, були послідовними, узгодженими й охоплювалися єдиним умислом, співучасники разом застосовували насильство до потерпілого, а потім заволоділи його майном. 
Таким чином, доводи касаційних скарг про відсутність у діях засуджених попередньої змови на вчинення злочину не знайшли свого підтвердження. 
Доводи захисника та засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці дій ОСОБА_7 за  ч. 2 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК України колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими. 
Статтею 187 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій).
Статтею 289 КК України передбачено кримінальну відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом. При цьому частиною 3 вказаної статті, передбачено кримінальну відповідальність за дії, зазначені в ч. 1 або ч. 2 ст. 289 КК України, вчиненні організованою групою або поєднані з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Під нападом за вищевказаними нормами слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного  насильства, зазначеного  в ч. 1 ст. 187 та в ч. 3 ст. 289 КК України. 
Застосування до потерпілого без його згоди наркотичних засобів, психотропних, отруйних чи сильнодіючих речовин (газів) з метою заволодіння його майном потрібно розглядати як насильство і залежно від того, чи було воно небезпечним для життя або здоров`я, кваліфікувати такі дії за ч. 2 ст. 186 КК України або за відповідною частиною ст. 187 цього Кодексу.
При цьому колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що небезпечне  для  життя чи здоров`я насильство – це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої  тяжкості  або  тяжке  тілесне ушкодження,  а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і  насильство, що призвело до втрати свідомості  чи   мало  характер  мордування,  придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.
Як установив суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи спільно та маючи умисел на  вчинення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_10 , поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, перебуваючи у приміщенні кімнати і користуючись тим, що останній не спостерігав за їхніми діями, додали до спиртного напою невідому речовину психотропної дії, внаслідок вживання якої потерпілий втратив свідомість. Після цього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та особи, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, реалізуючи свій злочинний умисел, заволоділи майном ОСОБА_10 , зокрема і його транспортним засобом.
Як видно з описової частини висновку експерта  від 17 липня 2019 року № 042-1094-2019, ОСОБА_10 був доставлений 12 квітня 2019 року о 18:40 (виклик прийнятий о 16:53) каретою швидкої допомоги до  Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги у важкому стані у свідомості та зі скаргами на загальну слабкість і  запаморочення. Заключний клінічний діагноз: гостре отруєння невідомою психотропною речовиною. Також, як убачається із цього висновку, експерт витребував медичну документацію щодо ОСОБА_10 , яку не було надано. Відповідно до висновків цієї експертизи відсутність медичної документації, у тому числі результатів додаткових досліджень, не дозволяє судити про характер та ступень тяжкості тілесних ушкоджень згідно з  підпунктами 4.13.1; 4.13.4 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
Також у матеріалах провадження міститься довідка Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 12 квітня 2019 року, у якій зазначено, що ОСОБА_10 перебував у відділенні токсикології з діагнозом «гостре отруєння невідомою психотропною речовиною середнього ступеня важкості» (т. 1, а. к п. 214).
З огляду на вказані обставини і характер дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (підмішування у спиртний напій ОСОБА_10 невідомої речовини психотропної дії, втрата потерпілим свідомості, заволодіння його майном), колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в діях засуджених був умисел на  вчинення нападу на ОСОБА_10 з метою заволодіння майном останнього, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я, а також на заволодіння транспортним засобом потерпілого, поєднане з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.
Таким чином, доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК України і можливість кваліфікації його дій за ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України є безпідставними. 
Що стосується доводів захисника та засудженого про недопустимість окремих письмових доказів, то суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
За статтями 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у  порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та  шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Для встановлення того, чи були протоколи огляду місця події допустимими як   докази у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для їх збирання, саме на той час, коли вони були зафіксовані й одержані. Якщо слідчим був порушений порядок їх  збирання, такі докази не можуть вважатися допустимими і бути підставою для прийняття процесуальних рішень.
Доводи захисника та засудженого про те, що протокол огляду місця події (житла) від 12 квітня 2019 року є  недопустимим доказом, оскільки цю слідчу дію було проведено до відібрання заяви від потерпілого про вчинення злочину, тобто до внесення відомостей до ЄРДР і без згоди власника цього помешкання, не заслуговують на увагу.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Так, відповідно до вимог ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім як у випадках, установлених ч. 3 цієї статті.
Тобто законодавцем, крім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
За протоколом огляду місця події, зазначений огляд слідчим було проведено у кімнаті № НОМЕР_4 , яка розташована в готелі «На Житомирській», що на вул. Семашка, 13 у м. Києві, 12 квітня 2019 року з 19:56 до 23:33 слідчим за участю двох понятих (т. 2, а. к. п. 176-187). 
Відповідно до матеріалів кримінального провадження підставою для проведення вищевказаної слідчої дії стало повідомлення, що надійшло до чергової частини Святошинського УП ГУНП у м. Києві від лікаря бригади швидкої допомоги, від 12 квітня 2019 року о 19:01 про надання допомоги потерпілому ОСОБА_10 з діагнозом «отруєння невідомою психотропною речовиною». Зі слів потерпілого він зустрівся з товаришем, після спільного вживання алкогольних напоїв стало зле, отямився в готелі без власних речей та автомобіля (т. 2, а. к. п. 168).
Ураховуючи те, що вищевказаний огляд місця події 12 квітня 2019 року був невідкладним, а підставою для його проведення була інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована в певній процесуальній формі, його проведення до внесення відомостей до ЄРДР було законним. 
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що адміністратор ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (готельно-ресторанний комплекс) ОСОБА_14 надала письмову згоду на огляд кімнати № 35, до якої в неї був доступ, що свідчить про законне користування цим приміщенням (т. 2, а. к. п. 175). Учасники слідчої дії будь-яких зауважень до протоколу не вносили, що підтверджено їхніми підписами.
При цьому колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості про те, що власник кімнати № 35 готельно-ресторанного комплексу, оскаржував вищевказану письмову згоду на огляд цієї кімнати, а особи, що винаймали цю кімнату звільнили її та не повертались. 
Виходячи з аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться в ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК України, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що обшук житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє (є власником чи користується на праві оренди, іншому праві оплатного чи безоплатного передання у користування та володіння), за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку під час надання такої згоди.
З приводу наявних у матеріалах провадження розбіжностей, а саме щодо зазначення адреси, за якою було проведено вищевказаний огляд місця події, то  колегія суддів касаційного суду акцентує, що слідча дія була проведена у  готельно-ресторанному комплексі, розташованому за адресами, зазначеними в  обвинувальному акті та у протоколі огляду місця події від 12 квітня 2019 року, а тому доводи сторони захисту і засудженого про недопустимість цього доказу із зазначених підстав не знайшли свого підтвердження.   
Таким чином, підстав сумніватись у законності проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії, а також вважати протокол огляду місця події від 12 квітня 2019 року недопустимим доказом у колегії суддів касаційного суду немає.
При цьому, як убачається з вищевказаного протоколу, його зміст відповідає вимогам статей 104, 105 КК України.
У зв`язку з тим, що огляд місця події (житла) 12 квітня 2019 року здійснено відповідно до  вимог кримінального процесуального закону, докази, отримані під час здійснення указаної слідчої дії, є належними та допустимими.
Не підтверджені й доводи засудженого про незаконність висновку експерта від 23 травня 2019 року № 11-2/2635 з мотивів незазначення в ньому відповідних методів дослідження, які до того ж підлягали державній атестації та реєстрації. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 102 КПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: 1) коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; 2) місце і  час проведення експертизи; 3) хто був присутній при проведенні експертизи; 4)  перелік питань, що були поставлені експертові; 5) опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; 6) докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка; 7) обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання. У висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
За змістом висновку експерта від 23 травня 2019 року № 11-2/2635, указаних вимог законодавства експертом дотримано, зокрема в ньому зазначено докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані під час дослідження, які також зареєстровані в Реєстрі методик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України (реєстраційний код 8.6.47) (т. 2, а. к. п. 118-124). 
Колегія суддів касаційного суду, перевіряючи вищевказаний висновок, не встановила даних про те, що експерт вийшов за межі своїх повноважень, а тому твердження захисника в цій частині також є безпідставними.
Крім того, у касаційній скарзі захисник посилається на те, що ОСОБА_7 не було роз`яснено його права під час призначення експертизи, що позбавило можливості заявити відвід експерту (експертній установі), адже про її проведення йому було повідомлено після закінчення досудового слідства.
З матеріалів провадження видно, що на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року було отримано висновок експерта від 23 травня 2019 року № 11-2/2635.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було повідомлено про підозру 23 травня 2019 року, тобто на момент призначення   експертизи він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні. 
Отже, були відсутні процесуальні підстави для роз`яснення ОСОБА_7 його прав щодо призначення експертизи, оскільки кримінальний процесуальний закон не містить таких вимог стосовно особи, яка не має процесуального статусу підозрюваного.
Крім того, за матеріалами справи, після проведення експертизи, ознайомлення з  матеріалами кримінального провадження, під час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій сторона захисту й інші учасники процесу не заявляли відводу експертам, у зв`язку з чим фактичні дані їх висновку були визнані допустимими доказами. Також висновок експерта був відкритий стороні захисту в порядку, визначеному ст. 290 КПК України.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для скасування судових рішень у зв`язку з тим, що засудженому не було забезпечено права на відвід експерта, про що стверджує захисник.
Доводи захисника про недопустимість, як доказу довідки Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 12 квітня 2019 року через те, що потерпілий ОСОБА_10 не міг перебувати у стаціонарному відділенні токсикології вказаної лікарні 12 квітня 2018 року з 18:40 по 21:30, адже цього ж дня в період часу з 20:20 по 21:10 його було допитано в приміщенні Святошинського УП ГУНП в м. Києві, є неспроможними, оскільки будь-яких доказів про допит потерпілого поза межами медичного закладу матеріали провадження не містять. 
Доводи сторони захисту про те, що місцевий суд не дав належної правової оцінки порушенням кримінального процесуального закону з боку органу досудового розслідування, допущеним під час затримання ОСОБА_7 , колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними, оскільки зміст протоколу про затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 22 травня 2019 року свідчить про те, що в ході затримання ОСОБА_7 орган досудового розслідування повністю дотримався вимог статей 208, 213 КПК України.
Твердження сторони захисту і засудженого з приводу того, що в протоколі затримання було зазначено, про затримання ОСОБА_7 саме у зв`язку з тим, що він щойно вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, не знайшли свого підтвердження. 
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 було затримано без ухвали слідчого судді в порядку п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, про що зазначено у відповідному протоколі. 
Колегія суддів касаційного суду вважає, що доводи сторони захисту та засудженого про порушення права ОСОБА_7 на захист під час його затримання також є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких видно, що уповноважені особи, здійснюючи затримання ОСОБА_7 , повідомили орган (установу), уповноважений законом надавати безоплатну правову допомогу, як того вимагають положення ч. 4 ст. 213 КПК України (т. 2, а. к. п. 131). При цьому ст. 208 цього Кодексу не передбачено обов`язкової участі захисника або перекладача під час затримання, складання протоколу про затримання та здійснення обшуку затриманої особи.
Разом із цим, за протоколом затримання, ОСОБА_7 отримавши копію цього протоколу та ознайомившись із підставами затримання, правами й  обов`язками затриманого, зокрема правом на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту, користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави, повідомив, що право на захист йому зрозуміло, вказані обставини підтверджені його підписом та підписами двох понятих у протоколі затримання. Будь-яких зауважень від учасників до протоколу не надходило. 
Також із матеріалів провадження видно, що наступного дня після затримання, а  саме 23 травня 2019 року, для надання ОСОБА_7 безоплатної вторинної правової допомоги було призначено адвоката ОСОБА_15 (т. 1, а. к. п.  33).
При цьому адвокат ОСОБА_15 24 травня 2019 року брав участь під час обрання слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва запобіжного заходу ОСОБА_7 .
Надалі на підставі договору про надання правової допомоги від 21 червня 2019 року для здійснення захисту ОСОБА_7 був залучений адвокат ОСОБА_16 .
Доводи сторони захисту і засудженого ОСОБА_7 про те, що останньому не було вручено копії протоколу про затримання від 22 травня 2019 року та копії повідомлення про підозру від 23 травня 2019 року тією мовою, якою він володіє, є необґрунтованими, оскільки матеріалами провадження зазначені обставини не підтвердженні.
Перевіряючи матеріали провадження, колегія суддів касаційного суду встановила те, що копію повідомлення про підозру у вчиненні інкримінованих ОСОБА_7  злочинів було вручено останньому за участю захисника ОСОБА_15 23 травня 2019 року. Копію протоколу затримання, ОСОБА_7 отримав 22 травня 2019 року. Будь-яких зауважень від нього і захисника про отримання указаних процесуальних документів мовою яку підозрюваний не розуміє, матеріали провадження не містять.
Крім того, колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що сторона захисту, зокрема і захисник ОСОБА_16 , під час розгляду провадження в судах першої та  апеляційної інстанцій не вказувала про вручення ОСОБА_7 протоколу затримання і повідомлення про підозру у вчиненні інкримінованих йому злочинів  мовою, яку останній не розуміє.
При цьому в судовому засіданні, яке відбулось у місцевому суді 19 червня 2020 року, засуджений ОСОБА_7 заявив клопотання про переклад усіх процесуальних документів, отриманих під час досудового розслідування та судового слідства. Між  цим сторона захисту ОСОБА_7 повідомила суду про те, що в них є всі документи, які були отримані вході досудового розслідування і судового слідства, та  ОСОБА_7 може звернутися безпосередньо до них для вирішення цього питання. Разом із цим місцевий суд, вислухав позиції учасників провадження та відмовив у його задоволенні, зазначивши, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування отримував ці документи на зрозумілій мові, при цьому останній може звернутися до суду із клопотанням з посиланням на конкретні документи, які йому треба перекласти. Надалі будь-яких  клопотань про переклад процесуальних документів ОСОБА_7 до місцевого суду не подавав. 
Також колегія суддів касаційного суду, перевіряючи вищевказані доводи, акцентує свою увагу на тому, що ОСОБА_7 у 2013 році був зарахований до факультету підготовки іноземних громадян Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, де з першого по третій курс викладалась українська мова. При цьому ОСОБА_7 був відрахований із числа студентів зазначеного факультету лише у 2017 році. 
Таким чином доводи сторони захисту і засудженого ОСОБА_7 про вручення йому процесуальних документів мовою, яку він не розуміє не знайшли свого підтвердження. 
Доводи касаційної скарги захисника про порушення права засудженого на захист через те, що перекладач був відсутній у судовому засідання місцевого суду 02 жовтня 2019 року, є необґрунтованими.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що 02  жовтня 2019 року в судове засідання місцевого суду дійсно не з`явився перекладач обвинуваченого ОСОБА_7 . Між цим указане судове засідання було відкладено на іншу дату та цей розгляд не відбувався по суті обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 органом досудового розслідування. 
Таким чином, відсутність перекладача 02 жовтня 2019 року в місцевому суді під час вирішення питання про відкладення судового засідання на іншу дату не є порушенням права засудженого на захист.
Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що захисники та перекладач обвинуваченого ОСОБА_7 брали участь в усіх судових засіданнях у Святошинському районному суді м. Києва щодо нього та ОСОБА_6 по суті обвинувачення, пред`явленого їм органом досудового розслідування.
Не знайшли свого підтвердження й доводи сторони захисту щодо порушення вимог ст. 290 КПК України через невідкриття матеріалів кримінального провадження, зокрема технічних дисків із відеозаписів, долучених до протоколів слідчих дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Згідно з ч. 2 вказаної статті прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
За правилами ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів, суд не має права допустити ці матеріали як докази у справі.
Поряд з тим сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, – прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (ч. 9  ст. 290 КПК України).
Згідно зі ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. 
З наявного у матеріалах кримінального провадження реєстру до обвинувального акта вбачається, що засудженому ОСОБА_7 та його захисникам ОСОБА_16 , ОСОБА_17 13 серпня 2019 року в порядку ст. 290 КПК України був наданий доступ до матеріалів досудового розслідування.
Колегія суддів, перевіряючи матеріали провадження, зважає на те, що в цьому провадженні відсутні будь-які клопотання від захисників ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_7 про ненадання їм доступу до матеріалів досудового розслідування. Також під час розгляду провадження в судах першої та апеляційної інстанцій захисники засудженого ОСОБА_7 і сам засуджений не вказували про невиконання вимог ст. 290 КПК України одночасно вони не виявляли бажання ознайомитися з цими матеріалами.
Більше того, виконання вимог ст. 290 КПК України, тобто факт відкриття матеріалів досудового розслідування 13 серпня 2019 року стороні захисту, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 – ОСОБА_18 підтвердив під час судового розгляду в  місцевому суді 19 червня 2020 року, зазначивши, що у сторони захисту є всі документи, які були отримані в ході досудового розслідування щодо ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 .
Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що матеріали провадження підтверджують виконання вимог ст. 290 КПК України, оскільки захисники ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та обвинувачений ОСОБА_7 під час завершення досудового розслідування отримували доступ до матеріалів досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні, зокрема до технічних дисків із відеозаписами, долучених до протоколів слідчих дій.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду не вбачає допущених порушень вимог ст. 290 КПК України в цьому провадженні.
Що стосується доводів у касаційній скарзі засудженого про порушення апеляційним судом статей 404, 419 КПК України, то вони також є безпідставними.
Статтею 419 цього Кодексу передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , належним чином виконав вищевказані вимоги кримінального процесуального закону. 
Як убачається з технічного запису судового засідання апеляційного суду від  01  липня 2021 року, цей суд, розглядаючи в порядку ч. 3 ст.  404 КПК України клопотання захисника ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів у провадженні, обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, оскільки засуджений та сторона захисту не навели обставин, передбачених вказаною частиною статті КПК України, щодо неповноти чи порушення під час дослідження доказів, зазначених у їх клопотаннях.
Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289КК України, і  залишив вирок без зміни. При цьому суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційних скарг засуджених та їх захисників, в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і підстави, на яких апеляційні скарги визнав необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання призначено ОСОБА_7 з урахуванням положень ст. 65 КК України, і підстав уважати таке покарання несправедливим через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає приписам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3