УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/4068/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 61 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів:         Талько О.Б, Шевчук А.М.
з участю секретаря 
судового засідання:         Ковальчук М.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/4068/21 за позовом  ОСОБА_1 до Глибочицької об`єднаної територіальної громади в особі Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення  Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Татуйко Є.О. 
в с т а н о в и в:
У грудні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати – ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, до якої входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно заповіту від 07 травня 2018 року, посвідченого секретарем Левківської сільської ради та зареєстрованого у реєстрі за №32, ОСОБА_2 все своє майно заповіла позивачу – ОСОБА_1 .
Зазначає, що з метою отримання свідоцтва про право на спадщину звернулася до нотаріуса, який постановою від 12 листопада 2021 року №323-31 відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа.
Зазначена обставина і стала підставою для звернення до суду для захисту своїх прав.
З урахуванням вищевикладеного просила визнати за нею – ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту врахування всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовільнити у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про те, що спадкодавець за життя не мав зареєстрованого права власності на спірний будинок, який був побудований в 1969 році та не був введений в експлуатацію, а тому таке майно не може бути успадковане, оскільки воно не входить до спадкової маси, а також те, що до реєстрації права власності на таке майна спадкоємці можуть успадкувати лише матеріали та обладнання є помилковим. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року. Зазначений нормативний акт містив положення, яке передбачало, що виникнення права власності на житлові будинки та споруди не залежало від їх державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року.
Відповідно до Інструкції, реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь, здійснювалась у тому числі на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20). 
Згідно Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудованих до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року №91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених житлових будинків вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Звертає увагу, що підставою виникнення права власності на жилий будинок, побудований до 1992 року визнавався сам факт спорудження майна.
Вважає, що висновок суду про те, що житловий будинок не було введено в експлуатацію є необґрунтованим, оскільки в 1969 році (на час будівництва та його завершення) реєстрація права власності на нього не вимагалася. 
Зазначає, що позов пред`явлено до належного відповідача, оскільки після смерті ОСОБА_2 , відсутні інші спадкоємці, тому відповідачем має бути територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а саме – Глибочицька сільська рада.
Позивач стверджує, що при зверненні до суд надала документи, які підтверджують право власності спадкодавця, а саме технічний паспорт на будинок виданий на ім`я ОСОБА_2 та всі необхідні докази на підтвердження позовних вимог.
Відповідач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Представник позивача – ОСОБА_3 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовільнити. Позивач подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи у її відсутність.
Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність  та обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області 05 квітня 2021 року (а.с.17).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серія НОМЕР_2 від 28 червня 1962 року, її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.15)
Позивач ОСОБА_4 01 жовтня 1983 року уклала шлюб із ОСОБА_6 та їй присвоєно прізвище – ОСОБА_7 (а.с.16).
Померла мати ОСОБА_2 07 травня 2018 року склала заповіт, який посвідчений секретарем Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, запис у реєстрі №32, за яким все своє майно на випадок смерті заповіла – дочці ОСОБА_1 (а.с.8).
Відповідно до довідки про склад спадкоємців, виданої приватним нотаріусом Кулініч Н.А., після смерті ОСОБА_2 щодо майна померлої заведено спадкову справу №79/2021. Із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 – спадкоємиця за заповітом (а.с.9).
Постановою приватного нотаріуса Кулініч Н.А. від 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме в оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності на вищевказаний житловий будинок.
Зі змісту постанови нотаріуса вбачається, що відповідно до довідки № 1449, виданої виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 12.10.2021 за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 рахується житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Згідно технічному паспорту, складеного 25 березня 2021 року ФОП ОСОБА_8 , вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з наступних забудов: А – житловий будинок загальною площею 75, 2 кв.м, житловою – 37, 2 кв.м, допоміжною – 38,0 кв.м, згідно експлікації приміщень, Б – сарай; П2 – погріб; У- уборна. Рік спорудження житлового будинку – 1969 (а.с.51-53). 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду про захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Колегією суддів встановлено, що спадкоємицею за заповітом померлої ОСОБА_2 є її дочка – ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. До складу спадщини входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445.
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.
Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у Постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі№ 559/375/16-ц, провадження № 61-31049св18.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки технічному паспорту, складеному 25 березня 2021 року ФОП ОСОБА_8 , зі місту якого вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з наступних забудов: А – житловий будинок загальною площею 75,2 кв.м, житловою – 37,2 кв.м, допоміжною – 38,0 кв.м, згідно експлікації приміщень, Б – сарай; П2 – погріб; У- уборна. Рік спорудження житлового будинку – 1969 (а.с.51-53).
Крім того, згідно довідки від 21 червня 2022 року, яка видана Виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно запису в погосподарській книзі №38, запис №03-0045-1 рахується за померлою ОСОБА_2 та закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року. Тобто, запис у погосподарській книзі, підтверджує що, ОСОБА_2 – мати ОСОБА_1 була власником спірного будинку.
При цьому колегія суддів вважає за можливе прийняти до розгляду відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України вказану довідку, яка долучена стороною позивача до апеляційної скарги. Як вбачається з матеріалів справи, вказана справа у суді першої інстанції була розглянута за відсутності позивача, яка не користувалась професійною правничою допомогою та у зв`язку із запровадження Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 військового стану на території України, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності. Однак, розглянувши справу за відсутності позивача, суд першої інстанції її правову позицію та доводи не з`ясував, не забезпечив їй можливість обґрунтувати свої твердження та заперечення, не роз`яснив право на подання додаткових доказів для підтвердження позовних вимог, що призвело до неповного з`ясування суттєвих обставин справи.
Таким чином, виходячи з вказаних норм законодавства та наданих стороною позивача доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя була власником спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що підтверджено записами з погосподарської книги, з яких вбачається, що спірний будинок та господарські будівлі не є самовільно побудованими.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на час зведення житлового будинку з надвірними спорудами, які були збудовані до 05 серпня 1992 року, не застосував наведені нормативні акти, законодавство, яке регулювало виникнення права власності у спадкодавців на момент закінчення будівництва будинку, а тому дійшов помилкового висновку про те, що спірне домоволодіння не було введено в експлуатацію (тобто не досліджено спеціально уповноваженим на те компетентним органом державної влади), не є новоствореним майном та щодо безпідставності позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування на спадкове майно.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування.
Колегія суддів також не може погодитися і з висновком суду першої інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Сільські, селищні ради можуть бути залучені в якості третіх осіб у спорах щодо земельних ділянок, які знаходяться на території відповідної ради.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Відповідно до заповіту ОСОБА_2 та довідки про склад спадкоємців, виданої приватним нотаріусом Кулініч Н.А., єдиним спадкоємцем всього майна спадкодавця є ОСОБА_1 . Враховуючи відсутність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 належним відповідачем у даній справі є Глибочицька територіальна громада в особі Глибочицької сільської ради.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Колегія суддів приходить до висновку, що позивач надала достатні докази на підтвердження права власності на вказаний житловий будинок спадкодавця та для визнання права власності позивача у порядку спадкування за заповітом.
Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки всім наявним доказам по справі, не врахував всіх обставин, які мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову з вищевказаних підстав.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до Глибочицької об`єднаної територіальної громади в особі Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка проживає: АДРЕСА_2 ) право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді