ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15280/20                                                             Головуючий у І інстанції - Келеберда В.І.
                                                                                Суддя-доповідач - Губська Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  05 вересня 2022 року                                                                                           м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                            Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року у справі за позовом Міністерства оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,-

В С Т А Н О В И В:

Міністерство оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернулось до суду з даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь держави, в особі Міністерства оборони України в особі Військового інституту КНУ імені Тараса Шевченка  витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі в розмірі 114 784,98 грн.
В обґрунтування позовної заяви вказує на обов`язок відповідача відшкодувати витрати на утримання у Вищому військовому навчальному закладі, по видам забезпечення, у зв`язку з достроковим розірванням контракту, оскільки добровільно на момент подання позову відповідач відшкодування цих витрат не здійснив.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено. При цьому суд виходив з того, що відповідачем в добровільному порядку не було сплачено витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, тому їх слід стягнути в судовому порядку.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволені адміністративного позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розрахунок витрат на утримання не підтверджений первинними бухгалтерськими документами. Також, апелянт наголошує, що право у позивача на звернення до суду виникає лише у випадку відмови особи добровільно відшкодовувати витрати,  тобто вказує на передчасність звернення до суду з даним позовом, оскільки йому не було запропоновано в добровільному порядку відшкодувати витрати, пов`язані з навчанням у вищому військовому навчальному закладі із встановленням певного часу. Крім того, зазначає, що справу було розглянуто без належного його повідомлення, тобто вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що 01.08.2016 між Військовим інститутом КНУ імені Тараса Шевченка та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався мати позитивні результати навчання, наполегливо оволодівати знаннями, необхідними для майбутньої військової служби на посаді офіцера; продовжити подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п`яти років після закінчення навчання; відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.
26.07.2016 на підставі наказу ректора КНУ імені Тараса Шевченка № 2310-33 ОСОБА_1 зараховано курсантом.
Відповідно до витягу з наказу начальника Військового інституту КНУ імені Тараса Шевченка (по стройовій частині) від 10.06.2020 №119, солдата ОСОБА_1 відраховано з інституту, у зв`язку з достроковим розірванням контракту через недисциплінованість відповідно до наказу № 1444-33 від 05.06.2020.
Відповідно до розрахунку загальна сума витрат, визначених до відшкодування, становить 114 784, 98 грн, у тому числі:
- грошове забезпечення - 24  543,30 грн,
- продовольче забезпечення 77  502,29 грн;
- речове забезпечення 12  131,00 грн;
- медичне забезпечення - 19,42 грн;
- комунальні послуги та енергоносії 588,97 грн.
Як вбачається з копії витягу із наказу начальника Військового інституту КНУ імені Тараса Шевченка (по стройовій частині) від 10.06.2020 №119 та копії книги грошових   стягнень та нарахувань Військового інституту КНУ імені Тараса Шевченка ОСОБА_1 12.06.2020 ознайомлений з необхідністю відшкодування витрат на його утримання у вищому військовому навчальному закладі.
Листом № 18/1432 від 12.06.2020 Військовий інститут КНУ імені Тараса Шевченка скерував на адресу ОСОБА_1   вимогу про сплату у добровільному порядку витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі в розмірі 114 784,98 грн. 
Неоплата витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,  добровільно, стала підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів виходить з наступного.
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII(далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 2 цього Закону, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки.
Згідно ч.5 ст. 25 Закону № 2232-XIIз громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абз.4 ч.2 ст. 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абз.3 і 5 ч.2 ст. 23 цього Закону.
Частиною 10цієї статті  передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до пп. «д», «е», «є», «з», «и» п. 1 та пп. «д», «е», «є», «ж», «з» п. 2 ч.5 ст. 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до пп.«д», «е», «є», «з», «и» п. 1 та пп.«д», «е», «є», «ж», «з» п. 2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти, визначає Порядок «Про відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964 (далі - Порядок № 964).
Згідно з п.п. 3, 5, 6 цього Порядку, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.
Витрати відшкодовуються у повному розмірі, зокрема: курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у вищий навчальний заклад, курсантами жіночої статі - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк.
Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю, зокрема, курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання.
У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку(пункт 7 Порядку № 964).
На виконання вимог пункту 3 Порядку № 964 наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 затверджено Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах (далі - Порядок №419/831/240/605/537/219/534).
За змістом п. 2.1. наведеного Порядку відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі (далі - ВНЗ), а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. Витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання. Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування. Витратами на речове забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта речовим майном згідно з нормами забезпечення та лазне-пральними послугами. Витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях. Витрати на перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад визначаються виходячи з фактичних витрат, пов`язаних з оплатою транспортних послуг (вартість квитків, зборів та платежів, постільної білизни тощо). До спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія. Розрахунок здійснюється виходячи з середнього обсягу споживання на одного курсанта за добу: тепла та гарячої води - 0,0134 ГКал.; води та водовідведення - 0,2074 куб.м; електроенергії - 2,56 кВт/г. При проведенні розрахунків застосовуються тарифи, що встановлені для бюджетних установ і діють у місцевості, в якій розташований ВНЗ, у відповідному навчальному році.
Водночас Порядок нарахування витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах залежить від того, чи підпадає курсант під дію п.  5 чи п. 6 Порядку № 964.
Відповідно до п. 2.3 цього Порядку №419/831/240/605/537/219/534 у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ. Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ.У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що у разі укладення контракту про проходження військової служби між вищим військовим навчальним закладом, військовим навчальним підрозділом вищого навчального закладу та курсантом та проходження ним військової служби (навчання) на останнього покладаються відповідні обов`язки, передбачені чинним законодавством України та контрактом.
Так, у разі дострокового розірвання контракту, курсант зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
З матеріалів справи вбачається, що за умовами укладеного між Інститутом та відповідачем контракту від 01.08.2016, останній зобов`язався відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в Інституті, в якій проходить військову службу (навчання), у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу.
Відповідно до витягу з наказу начальника Військового інституту КНУ імені Тараса Шевченка (по стройовій частині) від 10.06.2020 №119, солдата ОСОБА_1 відраховано з інституту, у зв`язку з достроковим розірванням контракту через недисциплінованість відповідно до наказу № 1444-33 від 05.06.2020.
Отже, у відповідача виник обов`язок відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
Разом з тим, за наведених вище правового регулювання, а саме ч.10 ст. 25 Закону № 2232-XII та п. 7 Порядку № 964, право на звернення до суду у позивача у цій справі може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови.
Водночас, у разі дострокового розірвання контракту, саме вищий навчальний заклад здійснює розрахунок фактичних витрат за видами забезпечення відповідно до правил пунктів 2.1., 2.3 Порядку №419/831/240/605/537/219/534, про що складає відповідні довідки-розрахунки, а також зазначає суму відшкодування у наказі про звільнення курсанта.
Отже, правильне вирішення спору у цій справі залежить від того, чи ознайомлено відповідача із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, здійсненим відповідно до приписів Порядку № 964 та Порядку №419/831/240/605/537/219/534, та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати.
Саме із відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані відповідні навчальні заклади, із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.
Крім того, слід звернути увагу, що лист від 10.06.2020, який позивачем був направлений відповідачеві з вимогою відшкодувати спірні витрати, не містить вказівки  щодо строку добровільного відшкодування, до того ж цей лист відповідачем взагалі не був отриманий.
Таким чином, із цільового тлумачення наведених правових норм слідує, що у вимірі спірних правовідносин Інститут був зобов`язаний здійснити розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у цьому вищому навчальному закладі, відобразити узагальнену суму відшкодування у відповідному наказі про звільнення курсанта, а також надати йому час на добровільне відшкодування таких витрат. І лише, у разі відмови відповідача здійснити таке відшкодування у добровільному порядку, з наступного дня після спливу визначеного  строку добровільного відшкодування, позивач міг звернутися до суду.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі № 320/7233/19.
Отже, у зв`язку з відсутністю доказів про встановлення відповідачеві строку для добровільного відшкодування суми витрат на його утримання в Інституті, згідно з п.10 ст. 25 Закону № 2232-XII та п. 7 Порядку № 964 відсутні,  звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом є передчасним, тому не підлягає задоволенню.
Водночас, колегія суддів наголошує, що перебіг строку на реалізацію права на звернення закладу вищої освіти до суду з таким позовом розпочинається з наступного дня, визначеного для добровільного відшкодування. 
Наведений правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 30.09.2019 у справі № 340/685/19 та від 10.10.2019 у справі №140/721/19.
Отже, не зважаючи на тривалий термін, який сплив з моменту відрахування ОСОБА_1 з навчального закладу, позивач не позбавлений права на судовий захист у майбутньому у разі виникнення такої необхідності. 
Щодо доводів апелянта про розгляд справи без його належного повідомлення, колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною 11 статті 126 КАС України визначено, що в разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Згідно п.п. 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270) у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції направлялисьдокументи на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , проте поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою установи поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
При цьому, зазначена адреса є місцем реєстрації відповідача, що підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (а.с.37).
Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 28.01.2021 у справі № 820/1400/17 та від 29.08.2022 у справі № 522/3598/16-а.
Таким чином, оцінивши докази, які є у справі у сукупності та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено обставини справи, тому його висновок не відповідає обставинам справи.
Зі змісту ч.ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволені адміністративного позову Міністерства оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі - відмовити у повному обсязі.
Постанова набирає законної сили з моменти її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя:                                                                                Л.В. Губська

Судді:                                                                                                    О.В. Карпушова

                                                                                                              А.Г. Степанюк