ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/3938/21	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
 головуючого судді Савицького Я.Ф.,
          суддів: Колоколова С.І.,
                                                          Разюк Г.П.,
секретар судового засідання – Земляк А.В.
за участю представників учасників судового процесу:
від АТ «Українська залізниця»: не з`явився;
від РФ «Одеська залізниця»: не з`явився;
від Великодолинської селищної ради: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області
на рішення Господарського суду Одеської області
від 12 травня 2022 року (повний текст складено 12.05.2022)
у справі №916/3938/21
за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до відповідача: Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області
про: стягнення компенсації за пільгові перевезення пасажирів у розмірі 253 859,82 грн., -

суддя суду першої інстанції: Петренко Н.Д.
час та місце винесення рішення: 12.05.2022, м. Одеса, просп.. Шевченка, 29 Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 18.10.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Акціонерне товариство (АТ) “Українська залізниця” в особі регіональної філії “Одеська залізниця” АТ “Українська залізниця” (далі також – позивач, Залізниця) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області (далі також – відповідач, Селіщна рада) про стягнення з відповідача компенсації за пільгові перевезення пасажирів у розмірі 253 859,82 грн.
В обґрунтування позовних вимог Залізниця посилається на те, що Великодолинська селищна рада, яка є розпорядником бюджетних коштів, не провів розрахунків за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у період з січня 2021 по вересень 2021, відповідно до вимог пунктів 3, 4, 5, 7, 9, 10 відповідного Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1359 від 16.12.2009.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.05.2022 у справі №916/3938/21 (суддя Петренко Н.Д.) позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково; стягнуто з Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області на користь позивача 226 766,74 грн. в якості компенсації за пільгові перевезення пасажирів та 3 401,60 грн. судового збору.
Рішення суду мотивоване правомірністю заявлених позовних вимог, оскільки факт надання послуг позивачем і заборгованість відповідача в розмірі 226 766,74 грн. підтверджено наявними у матеріалах справи доказами; перевезення пасажирів на пільгових умовах здійснено позивачем на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, тому відповідач у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені позивачем витрати.
Водночас, частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що Залізницею неправомірно включено до розрахунку компенсації витрати на перевезення пасажирів до станції Зоря (Колгоспна) у розмірі 27 093,08 грн., оскільки вказана станція розташована на території с. Барабой, яке входить до Дальницької селищної ради Одеського району Одеської області.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій скаржник просить рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2022 у справі №916/3938/21  скасувати та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Великодолинська селищна рада зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято без всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, без дослідження доказів, наданих відповідачем по справі та за відсутності законодавчого обґрунтування позиції суду.
Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- Місцевим господарським судом не враховано приписи ч. 6 ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт», згідно з якою збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів, залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг. Відповідачем не приймалось жодного рішення щодо введення пільгового перевезення громадян на території селищної ради, а тому, виходячи з вказаних положень Закону, збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання повинні відшкодовуватися за рахунок державного бюджету.
Водночас, апелянт звертає увагу на те, що з 01.01.2017 року, жодних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсаційні виплати за пільговий проїзд у зв`язку з виключенням даної норми у ст. 102 Бюджетного Кодексу України - не виділялось.
- Суд не врахував, що лише у випадку прийняття відповідачем рішення про надання пільг певній категорії громадян та укладення відповідного договору, Селищна рада могла би здійснювати видатки, передбачені ст. 91 Бюджетного Кодексу України, на яку послався суд першої інстанції.
- Суд першої інстанції не звернув уваги на твердження відповідача про відсутність законодавчо встановленого (чи будь-якого іншого) зобов`язання відшкодовувати Укрзалізниці понесені збитки за пільгове перевезення громадян саме Селищною радою (з бюджету ОТГ), оскільки у профільному Законі України «Про місцеве самоврядування в України» не передбачено а ні власних, а ні делегованих повноважень ради щодо відшкодування (компенсації) за пільгові перевезення пасажирів. Водночас, посилання місцевого господарського суду на те, що Селищна рада є головним розпорядником бюджетних коштів місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, а з 01.01.2020 року є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, який підзвітний головному розпоряднику бюджетних коштів з відповідальним виконавцем бюджетної програми - Мінсоцполітики», - не знаходять відображення в будь-якому нормативно-правовому акті та в рішенні суду відсутнє посилання на діючий нормативно-правовий акт, який би обґрунтував відповідне твердження суду.
Також, Селищна рада зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України «Про транспорт» обов`язок щодо нормативно-правового врегулювання відшкодування збитків від безоплатних перевезень пільгових категорій громадян фактично покладено на Кабінет Міністрів України. Однак, місцевим господарським судом не враховано посилання відповідача на справу №640/20392/20, предметом розгляду якої є відсутність будь-якого акту Кабінету Міністрів України чи іншого нормативно-правового акту який би регулював відшкодування збитків від безоплатних перевезень пільгових категорій громадян. Разом з тим, на думку апелянта, висновки, які зроблені Верховним Судом при розгляді даної справи, будуть мати вирішальне значення щодо конкретизації належного суб`єкта, саме на якого покладається обов`язок відшкодування збитків за пільгове перевезення транспортними компаніями (у тому числі - АТ «Укрзалізниця»).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, вирішено провести розгляд справи №916/3938/21 поза межами встановленого ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану; запропоновано подати до Південно-західного апеляційного господарського суду письмову згоду на розгляд даної справи без їх участі на підставі наявних документів; роз`яснено учасникам справи, що у випадку відсутності письмової згоди всіх учасників справи на розгляд даної справи без їх участі, про дату, час та місце проведення судового засідання, буде повідомлено додатково, після закінчення строку, на який в Україні введено воєнний стан та/або усунення обставин, що зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду.
24.06.2022 від АТ «Українська залізниця» через електронну пошту до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач не погоджується з доводами останньої та просить апеляційний суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2022 у справі №916/3938/21 без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
У цьому відзиві позивач вважає безпідставними доводи апелянта про те, що відсутність укладеного між сторонами договору на компенсацію виплат із пільгового перевезення громадян виключає можливість відшкодування збитків, оскільки такий обов`язок у відповідача виникає на підставі імперативних норм діючого законодавства і не залежить від волевиявлення сторін. Також, Залізниця вважає, що саме на Селищну раду, як головного розпорядника бюджетних коштів, покладено обов`язок по відшкодуванню збитків позивача за перевезення пільгової категорії громадян залізничним транспортом.
27.06.2022 від Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області до суду апеляційної інстанції надійшла відповідь на відзив АТ «Українська залізниця», в якій відповідач просить суд не приймати вказаний відзив до розгляду та не враховувати його під час розгляду справи. В обґрунтування такої вимоги, Великодолинська селищна рада посилається на те, що відзив на апеляційну скаргу, поданий адвокатом Бондаренко А.В., подано без підтвердження наявності повноважень адвоката на представництво інтересів позивача у даній справі, оскільки до наведеного відзиву адвокатом долучено ордер, якому зазначено, що Бондаренко Алла Василівна надає правову допомогу АТ «Українська залізниця», але позивачем у справі №916/3938/21 є Регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», яка є відокремленою юридичною особою та має власний ЄДРПОУ. Крім того, відповідач зазначає, що вказаний ордер не містить підпису адвоката.
Розглянувши наведені відповідачем вищевказані аргументи, судова колегія відмовляє в задоволенні вищенаведених вимог Великодолинської селищної ради з огляду на наступне.
Приписами ч.4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, можє бути, зокрема, ордер типової форми, який є письмовим документом та повинен містити підпис адвоката (ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). 
Пункт 4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 №41 (далі - Положення) встановлює, що ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.
Приписи підпункту 12.10 пункту 12 Положення визначають, що ордер має містити підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»).
Ордер, встановленої форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта (п.11. Положення).
Отже, як положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», так і приписи Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги містять чітку імперативну вимогу щодо обов`язковості особистого підписання ордеру адвокатом, зокрема, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності.
Судова колегія зазначає, що ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ №1067686, виданий на ім`я адвоката Бондаренко Алли Василівни та долучений як додаток до відзиву на апеляційну скаргу, разом з останньою надійшов до суду електронною поштою та був підписаний (як і відзив) електронним підписом Бондаренко Алли Василівни, що підтверджується матеріалами справи (т.2, а.с. 71).
Правовий статус електронного листування (електронних документів), порядок і способи ідентифікації осіб, які ведуть це листування регулюється встановлюється та регулюється спеціальним законодавством, яке складається, зокрема, із законів «Про електронні довірчі послуги» та «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги» (ст.ст. 6, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що свої повноваження адвокат Бондаренко Алла Василівна підтвердила належним та допустимим доказом, а саме: ордером на надання правничої (правової) допомоги, підписаним електронним цифровим підписом, який прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Крім того, згідно з ч.ч. 2, 7 ст. 165 Господарського процесуального кодексу відзив підписується учасником процесу або її представником. До відзиву, підписаного представником учасника процесу, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника.
Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філія не є юридичною особою. Вона наділяється майном юридичної особи, що її створила, і діє на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філію включаються до єдиного державного реєстру.
Згідно з ч.3 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.
Виходячи з вищевикладених положень Господарського процесуального кодексу України, стороною у даній справі може бути юридична особа, а не її відокремлений підрозділ.
Судовою колегією встановлено, що згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Регіональна філія «Одеська залізниця» є відокремленим підрозділом Акціонерного товариства "Українська залізниця" та не має статусу юридичної особи.
Тобто, посилання відповідача на те, що позивачем у даній справі є саме Регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», а не Акціонерне товариство "Українська залізниця" (у даному випадку – в особі відповідного відокремленого підрозділу), є помилковим.
Враховуючи, що у м. Одесі відсутні бойові дії, а судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, судовою колегією повідомлено учасників справи №916/3938/21 про те, що розгляд апеляційної скарги Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2022 у даній справі призначено на 08.09.2022 о 10:30 год., про що винесена відповідна ухвала суду від 07.07.2022.
Однак, судове засідання, призначене на 08.09.2022, не відбулось, у зв`язку із відпусткою судді-учасника колегії Колоколова С.І., про що зазначено у довідці судового засідання від 08.09.2022, яка міститься у матеріалах справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 учасників справи №916/3938/21 повідомлено, що розгляд апеляційної скарги призначено на 11.10.2022 о 10:30 год.
Однак, вказане судове засідання не відбулось через тривалу повітряну тривогу в місті Одеса.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.10.2022 учасників справи №916/3938/21 повідомлено, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 18.10.2022 об 11:30 год.
Водночас, 11.10.2022 від Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до суду надійшло клопотання про розгляд справи без представника позивача.
Аналогічне клопотання надійшло до суду від Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області 17.10.2022.
Представники учасників справи у судове засідання не з`явились. Про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що у матеріалах справи наявні докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, їх явка обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на надання сторонами клопотань про розгляд справи без участі їх представників, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у справі №916/3938/21 за відсутності представників сторін за наявними у справі доказами.
У судовому засіданні 18.10.2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи, у період з січня 2021 по вересень 2021 АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії “Одеська залізниця” здійснило перевезення залізничним транспортом 16001 пасажирів (кількість оформлених пільгових проїзних документів (квитків), які мають право пільгового проїзду, зі станцій та зупиночних пунктів ім. І.А. Ємця, пост 22 км, пост 25 км, Аккаржа, Зоря (Колгоспна) Великодолинської селищної ради на загальну суму 253 879,82 грн., що підтверджується відповідними щомісячними обліковими формами, типова форма яких затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 №1359 (т.1, а.с. 39, 42, 45, 48, 51, 54, 57, 60, 63).
Також, у матеріалах справи містяться копії розрахунків витрат, актів звірки розрахунків за ті ж періоди (за кожен період окремо) та реєстри пільгових пасажирів із зазначенням станцій, на яких оформлювались квітки на проїзд.
Листом від 04.03.2021 №74-ДНЛ-1 Залізниця звернулась до Селищної ради з проханням щодо включення у порядок денний на найближчих сесіях та передбачення у кошторисі на 2021 рік суми компенсації у розмірі 390,8 тис. грн. за послуги пільгових перевезень залізничним транспортом на 2021 рік (т.1, а.с. 35). У якості обґрунтування вказаної суми Залізниця послалась на аналіз пасажиропотоку у 2019 та 2020 роках та прогнозу обсягів перевезення у 2021 (21,2 тис. пасажирів пільгової категорії). 
Відповідно до витягу протоколу №5 засідання комісії з фінансів, бюджету, комунальної власності, планування соціально-економічного розвитку та інвестиції Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 22.03.2021, комісія відмовила АТ “Українська залізниця” в наданні компенсації на 2021 рік (т.1, а.с. 33-34), з посиланням на те, що відповідач вже здійснює компенсації на проїзд мешканцям громади на 2021 рік, а передбачити додаткові кошти на компенсацію окремого виду перевезень не має можливості.
Тому, Залізниця направила на адресу Селищної ради декілька претензій (досудову кредиторську вимогу) про сплату заборгованості за надані послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян, а саме: від 01.06.2021 №261/ДНЛ-1 щодо відшкодування заборгованості у сумі 93  983,90 грн., від 06.08.2021 №446/ДНЛ-1 щодо відшкодування заборгованості у сумі 168  400,11 грн. та від 25.10.2021 №719-ДНЛ-1 щодо відшкодування 253  879,82 грн. (т.1, а.с. 18-32). 
Наведені претензії були залишені відповідачем без задоволення. Водночас, листом від 03.11.2021 за вих. №07/6-2904 Селищна рада у відповідь на претензію позивача від 25.10.2021 №719-ДНЛ-1 повідомила Залізницю про невизнання претензії, у зв`язку із тим, що жодним нормативно-правовим актом та діючим законодавством на території України не встановлено обов`язку сплати компенсаційних виплат за пільговий проїзд саме з бюджету селищної ради (т.1, а.с. 91).
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, відповідач звертався до Голови Одеської обласної державної адміністрації листом від 04.11.2021 №07/4-2910 та до Голови Одеської районної державної адміністрації Одеської області листом від 04.11.2021 №07/4-2909 із проханням надати фінансову допомогу (субвенцію) на відшкодування компенсаційної виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (т.1, а.с. 93-94).
12.11.2021 Одеська обласна державна адміністрація у листі №10951/3/01-47/9988/2-21 запропонувала Селищній раді за вирішенням даного питання звернутись до Одеської районної державної адміністрації.
Відповіді з боку Одеської районної державної адміністрації у матеріалах справи не міститься.
Позивач зазначає, що всі станції, де було реалізовано залізничні квитки, перебувають в безпосередній територіальній компетенції Великодолинської селищної ради.
З огляду на те, що Селищна рада не компенсувала Залізниці витрати за пільгові перевезення пасажирів з січня 2021 по вересень 2021, остання звернулась до господарського суду з відповідним позовом. 
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача збитків за пільгові перевезення громадян.
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».
Статтею 19 вказаного Закону встановлено, зокрема, що пільги щодо оплати транспортних послуг та критерії їх надання визначаються виключно законами України; державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України, у тому числі: Законами України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства», Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993 тощо.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт" для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Отже, судова колегія зазначає, що норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги. Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава взяла на себе обов`язок відшкодовувати збитки, понесені залізничним транспортом, за рахунок державного або місцевого бюджетів, у залежності від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч.3 ст. 11 Цивільного кодексу України).
Господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність (ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України).
Пунктом 6 «Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 №252, встановлено, що суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.
Таким чином, обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.
Згідно з абз. 3 ст. 4 Закону України Про залізничний транспорт управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції Акціонерного товариства Українська залізниця .
Регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» є суб`єктом господарської діяльності, яка займається перевезенням та обслуговуванням пасажирів та повинна забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно з законодавством, а відповідно до ст. 9 Закону України Закону України Про залізничний транспорт. 
Тобто, перевезення пасажирів залізничним транспортом на пільгових умовах здійснюється Регіональною філією «Одеська залізниця» не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок, та як наслідок, уповноважений на те державою орган у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені Залізницею витрати.
Як зазначалось вище, Залізниця просить стягнути компенсацію за пільгові перевезення громадян у період з січня по вересень 2021. Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли у 2021 році.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 4 Бюджетного кодексу України, що якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у Кодексі, застосовуються відповідні норми Кодексу.
Апеляційний суд наголошує, що приписами ст. 7 Бюджетного кодексу України закріплено, що місцеві бюджети є самостійними. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленими за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.
Статтею 89 Бюджетного кодексу України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Так до 2017 року, до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту «б» п. 4 ч.1 ст. 89 Бюджетного кодексу України).
Однак, вказана норма була виключена на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII „Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України”, який набрав чинності 1 січня 2017 року.
Крім того, апеляційна колегія вказує, що також до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у ст. 102 Бюджетного Кодексу України.
Проте, стаття 102 Бюджетного кодексу України також була виключена на підставі Закону України №1789-VIII, у зв`язку з чим, компенсаційні витрати перевізникам за перевезення окремих категорій громадян можуть здійснюються за рахунок коштів місцевих бюджетів, а не за рахунок субвенції з державного бюджету.
Так, підпунктом «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України передбачено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать, зокрема, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі - компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян
Як вже зазначалось вище, ч. 6 ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Судова колегія зауважує, що матеріали справи не містять доказів прийняття Виликодолинською селищною радою відповідного рішення щодо введення відповідних пільг. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що бюджетом відповідача передбачені кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян Залізницею. Навпаки, відповідач стверджує про зворотне. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що частину 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 204 на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України».
Так, до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, належать й, зокрема, пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються особам, визначеним п. 204 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України.
Тобто, стаття 91 Бюджетного кодексу України передбачає видатки, які можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, але не обов`язково мають здійснюватись.
Отже, кожна рада сама вирішує, на що саме вона буде витрачати кошти з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, зокрема його статті 91.
Вказані обставини є істотними для правильного вирішення спору.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.01.2022 у справі №904/138/21.
З огляду на вищевикладене, апеляційна колегія вважає, що місцевий господарський суд неправильно застосував до цих спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19, оскільки висновки у справі №904/94/19 були зроблені Верховним Судом відповідно до законодавства, яке було чинним на момент розгляду вказаної справи та яке є відмінним від правового регулювання спірних правовідносин у даній справі - №916/3938/21.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №904/138/21, від 01.02.2022 у справі №904/141/20, від 27.07.2022 у справі №904/7875/21, відступати від якого колегія суддів підстав не вбачає.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19 за позовом АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2016 рік, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що відшкодування витрат на пільгове перевезення пасажирів здійснюється управлінням соціальної політики міської ради за рахунок державних субвенцій на підставі, у тому числі, норм статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, положень Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, а уповноважений на те державою орган у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.
У вказаній постанові Верховний Суд також звертав увагу на те, що відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів на договірній основі. Це узгоджується із вимогами ч. 1 ст. 7 Закону України від 04.07.1996 №273/96-ВР «Про залізничний транспорт», відповідно до якої відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.
У даному випадку, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами даної справи договору на компенсацію понесених витрат на пільгове перевезення громадян.
Підсумовуючи усе вищенаведене, апеляційна колегія вказує, що з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а оскільки колегією суддів не встановлено наявність відповідної державної програми, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Вказана позиція також наведена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.07.2022 у справі №904/7875/21.
Проте, задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, вищевказаного не врахував, що призвело до передчасного ухвалення рішення про часткове стягнення з відповідача витрат на перевезення Залізницею визначеним категоріям громадян.
При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що посилання суду першої інстанції на те, що Селищна рада є головним розпорядником бюджетних коштів місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, а з 01.01.2020 року є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, який підзвітний головному розпоряднику бюджетних коштів з відповідальним виконавцем бюджетної програми - Мінсоцполітики», - не знаходять відображення в будь-якому нормативно-правовому акті та в рішенні суду відсутнє посилання на діючий нормативно-правовий акт, який би обґрунтував відповідне твердження суду.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 2 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Частиною 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судова колегія зазначає, що за вказаних вище обставин, доводи апелянта знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими. Водночас, ураховуючи, що доводи апеляційної скарги у контексті кваліфікації спірних правовідносин є визначальними і вагомими та знайшли своє підтвердження з вищевказаних міркувань, то надання відповіді на інші наведені в апеляційній скарзі доводи суд вважає недоречним, оскільки вони не спростовують висновків апеляційного суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2022 у справі №916/3938/21 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення – скасуванню.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача - АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця".
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2022 у справі №916/3938/21 скасувати, у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» - відмовити повністю.
Стягнути з Акціонерного товариства “Українська залізниця” (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815) в особі регіональної філії “Одеська залізниця” Акціонерного товариства “Українська залізниця” (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, ЄДРПОУ: 40081200) на користь Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області (67832, Одеська обл., Одеський р-н, смт. Великодолинське, вул. Соборна, 1-А, ЄДРПОУ: 04379410) 5  711,85 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.
На виконання даної постанови доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків, встановлених ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу  України.
Повний текст постанови складений 20.10.2022.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.
Суддя                                                                                          Колоколов С.І.
        Суддя                                                                                          Разюк Г.П.