Справа № 345/2165/22 
Провадження № 33/4808/567/22 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л.Б. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ
    Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю особи,яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Сметанікова А.В.  
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2022 року, якою 
        ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  українця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КупАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік; стягнуто судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп., -  

                                                          в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що 02.08.2022 о 18.17 год. в с. Верхня по вул. Войнилівська водій ОСОБА_1 керував т/з ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій ОСОБА_1 відмовився. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується із рішенням суду, вважає постанову суду незаконною та такою, що винесена без додержання судом норм чинного адміністративного закону  при вирішенні питання щодо притягнення останнього до відповідальності, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 при застосуванні заходу адміністративного впливу судом.
Апелянт заперечує керування транспортним засобом. Стверджує, що керував автомобілем інший чоловік, а ОСОБА_1 пересів на водійське крісло, щоб зупинити машину і зафіксувати її на місці, оскільки автомобіль, поки водій через нестачу пального пішов шукати іншу машину для відбуксирування авто додому, заднім ходом неконтрольовано став скочуватись на проїзну частину вулиці. ОСОБА_1 не заперечує, що перебував в стані легкого сп`яніння, однак наголошує, що відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки він не був водієм, транспортним засобом не керував. Апелянт вважає, що протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не відповідає майже всім вимогам, тому є неналежним доказом. Звертає увагу, що йому не було роз`яснено його права, що є порушенням права на захист, у протоколі не зазначено свідків, які були присутні при складанні протоколу, в порушення приписів ст. 254 та ч. 3 ст. 256 КУпАП, ОСОБА_1 не було надано копію протоколу та не було запропоновано надати свої пояснення чи заперечення на протокол. Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції взяв до уваги свідчення працівника поліції, надані в судовому засіданні, та визнав ОСОБА_1 винним на підставі лише такого доказу. При цьому, ОСОБА_1 вважає, що в суду мали б виникнути сумніви у неупередженості показань працівника поліції.
На думку апелянта, судом не здобуто доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, що поставлено йому увину.
За таких обставин, просить скасувати постанову суду та закрити провадження по справі. Крім того, з метою з`ясування всіх обставин справи , просить викликати та допитати як свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник адвокат Сметанікова А.В. підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа  "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення та інші. 
Діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства. 
Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли  за наявності підстав для закриття судом провадження  його не було закрито або  ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено  сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення  або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад  відповідного правопорушення. 
Так, враховуючи, що в своїх доводах  ОСОБА_1 та його захисник посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити вищевказані доводи.
Суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Апелянт ОСОБА_1 не заперечує факту відмови від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, тому в цій частині постанова суду не перевіряється. Апелянт заперечує факт керування транспортним засобом та стверджує, що він не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАп , оскільки не керував транспортним засобом. Разом з тим, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що  залишившись в транспортному засобі один на місці пасажира, оскільки водій транспортного засобу  з тим щоб відбуксувати автомобіль додому, він  був змушений пересісти на місце водія та прийняти заходи для того, щоб зупинити транспортний засіб, оскільки останній заднім ходом неконтрольовано став скочуватись на проїзну частину. 
Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який відповідає санкції ч.1 ст.130 КУпАП, врахувавши особу правопорушника та характер вчиненого ним адміністративного правопорушення.
Перевіряючи доводи апелянта щодо невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.
Апеляційний суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд першої інстанції, проаналізувавши сукупність досліджених доказів, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №125734 від 02.08.2022 ( а.с. 1), водій ОСОБА_1 02.08.2022 о 18.17 год. в с. Верхня по вул. Войнилівська керував т/з ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Вказаний Протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою – поліцейським СРПП Калуського РВП сержантом поліції Сідляром В.В., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, та підписаний уповноваженою особою. ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП та повідомлено про розгляд справи в Калуському міськрайонному суді, однак від надання пояснень по суті порушення у відповідній графі протоколу та отримання його копії ОСОБА_1 відмовився, про що вказано укладачем протоколу. 
В протоколі не зазначені свідки, присутність свідків на місці зупинки транспортного засобу не вбачається і з оглянутих відеозаписів, долучених до матеріалів провадження.
Апеляційний суд звертає увагу, що за приписами ч. 2 ст. 266 КУпАП під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису і лише в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Відтак доводи апелянта з приводу того, що в Протоколі не зазначено свідків, безпідставні, оскільки поліцейськими велась відеофіксація на нагрудну бодікамеру, відеозаписи долучено до матеріалів провадження та оглянуто судом.
Апеляційний суд вважає, що працівниками поліції було правомірно та у відповідності до вимог КУпАП зафіксовано недвозначну відмову водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі, що не заперечується і апелянтом ОСОБА_1 особисто (абз. 1 а.с. 19 апеляційної скарги).
До протоколу про адміністративне правопорушення додано Акт огляду на стан алкогольного, наркотичного  сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 2), Направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 3),  Рапорт (а.с. 4), копію Постанови про накладення адміністративного стягнення щодо ОСОБА_1 за керування транспортним засобом без реєстраційних документів (а.с. 5), копію Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки Газоаналізатора «Alcotest 6810» (а.с. 6) та відеодиск з файлами відеофіксації події (а.с. 7).
Тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом ОСОБА_1 не видавався, оскільки останній керував автомобілем без посвідчення водія (а.с. 5 – копія Протоколу за ч. 1 ст. 126 КУпАП). 
Відповідно до приписів статей 254, 255, 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення – це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Апеляційним судом не встановлено порушень вимог статей 254, 255, 256 КУпАП. Доводи апелянта з цього приводу – безпідставні, необґрунтовані та голослівні.
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється, як основне джерело доказів.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
Апелянт оскаржує постанову суду першої інстанції, заперечуючи факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та вважає, що він не може бути визнаний суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП. 
Зокрема, в судовому засіданні апеляційної інстанції  ОСОБА_1 пояснив, що 02.08.2022  він залишився у транспортному засобі марки ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності один, оскільки  його брат ОСОБА_2 пішов за своєю машиною, щоб відбуксувати транспортний засіб додому. Вказує, що він сидів на пасажирському сидінні, коли відчув, що транспортний засіб починає заднім ходом неконтрольовано став скочуватись на проїзну частину, у зв`язку з чим був змушений пересісти на місце водія та прийняти заходи для того, щоб зупинити транспортний засіб, шляхом гальмування.  

Вказував, що він відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у зв`язку з тим, що він не керував транспортним засобом, а взяв на себе обов`язки водія транспортного засобу, діючи у стані крайньої необхідності, оскільки зупинив транспортний засіб, який неконтрольовано став рухатись заднім ходом. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту доводів ОСОБА_1 вбачається, що він не заперечує той факт, що був змушений взяти на себе виконання обов`язків водія транспортного засобу, оскільки діяв у стані крайньої необхідності, та прийняв заходи щодо зупинки транспортного засобу шляхом гальмування. 
При цьому, відповідно до висунутого ОСОБА_1 обвинувачення він обвинувачується не в тому, що керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а в тому, що будучи водієм транспортного засобу, безпідставно відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта з приводу того, що суд першої інстанції, беручи до уваги пояснення свідка-працівника патрульної поліції, порушив принцип неупередженості з огляду на таке. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при ухваленні постанови щодо ОСОБА_1 правомірно взяв до уваги пояснення допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції працівника патрульної поліції – поліцейського СРПП Калуського РВП Сідляра В.В., який підтвердив фактичні обставини, що мали місце 02.08.2022 під час патрулювання в с. Верхня. 
Зокрема, свідок ОСОБА_4 ствердив викладене в Протоколі про адміністративне правопорушення від 02.08.2022, а саме: автомобіль ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 , їхав заднім ходом без включених вогнів, тому поліцейські зупинили вказаний транспортний засіб і виявили, що у водія ОСОБА_1 наявні ознаки алкогольного сп`яніння. Допитаний в судовому засіданні поліцейський підтвердив, що водій ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився. Такі пояснення свідка повністю узгоджуються з іншими даними, зафіксованими в матеріалах провадження, в тому числі і на оглянутих відеозаписах, долучених до матеріалів провадження.
Водночас, апеляційний суд констатує, що пояснення допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції свідка не є єдиним доказом вини ОСОБА_1 , на що безпідставно останній вказує в доводах апеляційної скарги. Так, пояснення ОСОБА_4 , надані під присягою, є достатньо вагомими та у сукупності з іншими доказами (в тому числі даними оглянутих відеозаписів, якими зафіксовано вчинення адміністративного правопорушення – відмову водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння) мають вирішальне значення щодо висновку суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки дозволяють повно та об`єктивно встановити  обставини, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, та підтвердити чи спростувати наявність в діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.
Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення. Дані відеозаписів є належними та допустимими доказами, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення. Дані, які б свідчили про зворотнє, суду не надано та в матеріалах справи відсутні.
Відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та додаткові обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з явними ознаками сп`яніння та відмовився на законну вимогу патрульних поліцейських від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в спеціалізованому медичному закладі.  
Так, даними оглянутих відеофайлів поза розумним сумнівом підтверджено факт керування саме водієм ОСОБА_1 транспортним засобом, зокрема: автомобіль під керуванням ОСОБА_1 рухається назад без увімкнутих габаритів, транспортний засіб зупинено працівниками патрульної поліції, що проїжджають повз (відеофайл «Доліба», а.с. 7); на 00:59 хв. відеофайлу «Доліба (2)» водій ОСОБА_1 під час спілкування з поліцейськими запитує (цитую): «А вопше-то, яка причина зупинки? Чому ви мене зупинили? Покажіть мені відео?».. Вищевказана процесуальна поведінка ОСОБА_1   свідчить про те, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 . Висловлене в подальшому спілкуванні з працівниками патрульної поліції заперечення ОСОБА_1 з приводу керування автомобілем, що вбачається на оглянутих відеозаписах, апеляційний суд розцінює критично, як спробу уникнути ОСОБА_1 наслідків керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, оскільки останній не заперечує факту перебування в стані легкого сп`яніння (абз. 3 а.с. 20).
ОСОБА_1 поза розумним сумнівом поводив себе як водій в момент зупинки транспортного засобу працівниками поліції, на початку відеофіксації саме ОСОБА_1 знаходився на водійському сидінні автомобіля на узбіччі дороги та вимагав пояснень з приводу причини зупинки його транспортного засобу. Будь яких інших осіб з оглянутих відеозаписів не вбачається ні в автомобілі, ні поряд з авто. Відсутні заперечення ОСОБА_1 щодо факту керування і у відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього матеріалах. 
Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст. 63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень. 
Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи» 
Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»).
Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.
Разом з тим, на думку апеляційного суду, обставини, за яких було складено протокол про адміністративне правопорушення, вимагали від ОСОБА_1 надати змістовні пояснення, щодо підозри, яку було висунуто йому працівниками поліції щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. 
Зі змісту пояснень, які були надані ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що він не вказував на обставини, які б свідчили про те, що він визнає факт перебування у стані алкогольного сп`яніння, транспортним і був змушений взяти на себе обов`язки водія транспортного засобу у зв`язку з тим, що транспортний засіб почав неконтрольовано рухатись заднім ходом. 
Матеріали відеозапису з відеореєстратору, який був встановлений на патрульній машині , зафіксовано як транспортний засіб марки ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , рухається заднім ходом та зупиняється при наближенні патрульної поліцейської  машини. 
Даними оглянутих відеофайлів поза розумним сумнівом підтверджено факт наявності у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, про що зазначено у відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів), що, з огляду на відеозапис та ствердження перебування в стані легкого сп`яніння зі слів ОСОБА_1 , давало поліцейським правові підстави для вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння з допомогою газоаналізатора «Драгер» на місці зупинки транспортного засобу або в спеціалізованому медичному закладі.
Апеляційний суд констатує, що відеозаписами, які в повному обсязі було досліджено в суді апеляційної інстанції, повністю підтверджено відмову ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Зокрема, вищевказаними відеозаписами підтверджено, що на відповідні правомірні пропозиції патрульних поліцейських пройти огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 в категоричній формі відмовився. 
Вказаний оглянутий відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку ОСОБА_1 при відмові від проходження ним огляду на визначення стану сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі.
Відповідно до матеріалів справи та відеозаписів з відеореєстраторів працівників поліції вбачається, що правовою підставою для пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння було саме виявлення працівником поліції  наявних ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 . 
Апеляційний суд вважає, що доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а тільки намагався зупинити транспортний засіб, не свідчать про те, що останній не може бути визнаний суб`єктом правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, оскільки апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що під керуванням транспортним засобом необхідно розуміти умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху – для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу (ВС/ККС № 751/11193/16 від 20.06.2019). 
Таким чином, дії спрямовані на використання транспортного засобу з метою його цільового призначення необхідно вважати такими, що безпосередньо пов`язані із керуванням транспортним засобом. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що судовий розгляд здійснюється у відповідності до принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна із сторін самостійно доводить правильність її правової позиції та надає суду відповідні докази на підтвердження своїх доводів. 
Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.
Апеляційний суд вважає, що суд повинен сприяти сторонам у виконані ними своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих ним прав і допомагати їм отримати  докази, які мають істотне значення для розгляду справи.
Так, в судовому засіданні апеляційної інстанції було допитано в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили пояснення ОСОБА_1 . 
Свідок ОСОБА_2 показав, що він їхав 02.08.2022 він керував транспортним засобом марки ВАЗ 2105, н.з. НОМЕР_1 , коли він був змушений зупинитись в с. Верхня по вул. Войнилівська, оскільки в машині закінчилось пальне. Він залишив свого брата ОСОБА_1 в транспортному засобі, а сам пішов за іншим автомобілем. Колі він повернувся, то біля транспортного засобу вже знаходились працівники поліції, яким він пояснив, що за вказаним транспортним засобом їхав саме він. 
Свідок ОСОБА_3 пояснив, що 02.08.2022 він разом із ОСОБА_2 приїхали до с. Верхня по вул. Войнилівська, де він бачив працівників поліції біля машини марки ВАЗ 2105. 
Разом з тим, вищевказані показання свідків не спростовують правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та не свідчать про те, що ОСОБА_1 безпідставно притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.
Так, відповідно до вимог ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Таким чином, діючий закон дозволяє водію відмовитись від проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і така відмова не утворює складу адміністративного правопорушення. 
Однак, у цьому випадку водій транспортного засобу зобов`язаний пройти огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння в  закладах охорони здоров`я.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вказаного закону  присутність двох свідків є обов`язковою тільки у тому разі, коли огляд на стан  сп`яніння  проводиться поліцейським без застосування технічних засобів відеозапису. 
Апеляційний суд вважає, що  працівниками поліції було правомірно та у відповідності до вимог КУпАП зафіксовано відмову водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння  за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі.
Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`янінням у встановленому законом порядку. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу  поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом  за внутрішнім переконанням. 
Таким чином, з долучених до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписів інспекторів патрульної поліції вбачається, що ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, на правомірну пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу Алкотестера «Драгер» та в відповідному медичному закладі не погодився. 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд  у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Апеляційний суд  неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.  
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд  у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. 
Пункт 1.3 ПДР України зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме – за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння  або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене  ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
При накладенні стягнення судом першої інстанції було вірно враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини та відсутність обставин, що обтяжують відповідальність.
З огляду на наведене,  підстав для скасування постанови не вбачається.
Керуючись ст. 294 КУпАП,  апеляційний суд , -

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду                                                                                      О.П. Васильєв