УХВАЛА                                                                                 
31 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 761/34543/20
провадження № 13-18зво22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючої судді                                                                 ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,      ОСОБА_17 
за участю: 
секретаря судового засідання                                        ОСОБА_18 ,
захисника                                                                             ОСОБА_19 ,
прокурора                                                                            ОСОБА_20 ,
розглянула в судовому засіданні заяву захисника ОСОБА_19 , подану в інтересах ОСОБА_21 , про перегляд ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року та Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року за виключними обставинами і
встановила:
Зміст оскаржуваних рішень національних судів 
1. Ухвалою слідчого судді від 29 грудня 2020 року, залишеною без змін рішенням апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_22 на постанову начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_23 (далі – начальник ДМПС ОГП) від 08 жовтня 2020 року про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307-3 Кримінального кодексу (далі – КК) Республіки Таджикистан. 
Зміст рішення Європейського суду з прав людини
2. Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ, Суд) 24 лютого 2022  року ухвалив остаточне рішення у справі «С. А. проти України» (заява № 7445/21) (далі – рішення), яким констатував, що буде порушено процесуальний аспект ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), якщо ОСОБА_21 буде видано з України за відсутності розгляду по суті загрози, з якою він, як стверджується, зіткнеться в Таджикистані.
3. Заявник також скаржився за ст. 13  Конвенції стосовно того, що національні органи влади не розглянули його тверджень про загрозу жорстокого поводження з ним у випадку видачі до Республіки Таджикистан. Суд постановив, що немає необхідності розглядати скарги за цією статтею у поєднанні зі ст. 3 Конвенції.
4. ЄСПЛ також постановив, що встановлення порушення само собоюстановить достатню справедливу сатисфакцію будь-якої моральної шкоди, якої міг зазнати заявник, та відхилив решту його вимог щодо справедливої сатисфакції.
Позиція заявника й інших учасників судового провадження
5.У заяві про перегляд судових рішень за виключними обставинами захисник ОСОБА_19 , посилаючись на констатоване ЄСПЛ у справі «С. А. проти України» порушення ст. 3 Конвенції щодо заявника, просить скасувати ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року та Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року і постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову начальника ДМПС ОГП від 08 жовтня 2020 року про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_21 .
6. На думку захисника, в рішенні ЄСПЛ установлено, що через відсутність законодавчої норми про порядок прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту безпосередньо в слідчому ізоляторі, а також враховуючи допущену бездіяльність Державної міграційної служби України (далі – ДМС), ризики неналежного поводження із заявником у Таджикистані повинні були досліджуватись саме судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду скарг заявника на постанову про його видачу від 08 жовтня 2020 року. Оскільки таких ризиків суди не досліджували, постановлені ними ухвали від 29 грудня 2020 року та 02 лютого 2021 року підлягають скасуванню.
7. Крім того, захисник зазначає, що оскільки  ОСОБА_21 подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення про видачу постановлене всупереч вимогам ч. 4 ст. 590 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), якою заборонено його прийняттядо остаточного розгляду заяви ДМС в порядку, встановленому законодавством України. Зазначене, на думку захисника, є підставою для скасування постанови про видачу від 08 жовтня 2020 року.
8. У судовому засіданні захисник підтримала позицію, викладену в заяві про перегляд судових рішень, а також повідомила, що заявник на зв`язок із нею не виходить, місце його знаходження їй невідоме.  ОСОБА_21 у судове засідання не з`явився. 
9. Прокурор вважав, що підстав для задоволення заяви немає. Також прокурор надав документи на підтвердження того, що  ОСОБА_21  03 березня 2022 року перетнув державний кордон України (виїзд).
Позиція Великої Палати та мотиви постановлення ухвали
10.  Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (ст. 1 Конвенції). Це відбувається шляхом урахування норм Конвенції і практики ЄСПЛ у національному праві з огляду на ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі – Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.
11.  Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV та ст. 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом, іншими нормативно-правовими актами. 
12.  За абзацом дев`ятим ч. 1 ст. 1 Закону № 3477-IV виконання рішення ЄСПЛ передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру. 
13.  Відповідно до ст. 10 указаного Закону додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції та протоколів до неї; б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. Частиною 3 цієї статті передбачено, що відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
14.  У заяві про перегляд судових рішень щодо заявника захисник порушує питання про відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який мав місце до порушення Конвенції, шляхом скасування судових рішень і ухвалення нового рішення про скасування постанови про видачу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_21  від 08 жовтня 2020 року. Однак провадження за заявою підлягає закриттю з огляду на таке.
15. Нормами міжнародного і національного законодавства визначено, що підставою для перегляду судових рішень може бути лише встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань за умови, що на національному рівні можна досягти restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції. 
16. Крім того, за змістом ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК за виключними обставинами можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили на підставі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.
17. Проте, ЄСПЛ не констатував ані порушень Конвенції щодо ОСОБА_21 на момент розгляду його заяви, ані порушень Україною міжнародних зобов`язань при розгляді національними судами скарг заявника на постанову про видачу від 08 жовтня 2020 року. Суд лише вказав, що буде порушено процесуальний аспект ст. 3 Конвенції, якщо  ОСОБА_21 буде видано з України без розгляду по суті загрози, з якою він, як стверджується, зіткнеться в Республіці Таджикистан, у зв`язку із чим постановив, що встановлення порушення само собою становить достатню справедливу сатисфакцію будь-якої моральної шкоди, якої міг зазнати заявник, та відхилив решту його вимог щодо справедливої сатисфакції.
18. Указавши на неефективність такого способу юридичного захисту заявника, як оскарження до судів постанови про видачу, ЄСПЛ констатував, що така ситуація зумовлена, з одного боку, станом національного законодавства, з іншого –  способом, у який міграційна служба розглядала спроби заявника подати заяву про визнання його біженцем. При цьому зазначив, що за нинішнього стану національного законодавства найбільш належним механізмом для такого розгляду в ситуації заявника, було б прийняття та розгляд по суті його заяви про визнання біженцем (пункт 30 рішення). Розгляд відповідних заяв відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Законом України від 08  липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового захисту. 
19. Крім того, на розгляді у Фастівському міськрайонному суді Київської області перебуває кримінальне провадження  за обвинуваченням ОСОБА_21 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК. Ухвалою цього суду від 07 лютого 2022  року ОСОБА_21 продовжено запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці до 07 квітня 2022 року. 
20. У судовому засіданні прокурором надано лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 травня 2022  року, відповідно до якого громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на порушення порядку відбування обраного щодо нього запобіжного заходу 03 березня 2022 року перетнув державний кордон України (виїзд) у пункті пропуску Грушів. 
21. Таким чином ураховуючи, що ЄСПЛ не констатував будь-яких порушень Конвенції  національними судами під час розгляду скарг заявника на постанову про видачу від 08 жовтня 2020 року, вказавши лише на необхідність прийняття та розгляду по суті його заяви про визнання біженцем, зважаючи також на те, що наразі ОСОБА_21 всупереч порядку відбування запобіжного заходу покинув територію України, і з огляду на особливості застосування правил Глави 34 КПК, провадження за заявою захисника ОСОБА_19 , поданою в його інтересах, слід закрити.
Керуючись статтями 369, 459 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
провадження за заявою захисника ОСОБА_19 , поданою в інтересах ОСОБА_21 , про перегляд ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року та Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021  року за виключними обставинами закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуюча суддя                                                                                       ОСОБА_1 
Судді:                                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_10 
                                                            ОСОБА_3                         ОСОБА_11 
                                                              ОСОБА_4                                ОСОБА_12 
                                                            ОСОБА_5                                         ОСОБА_13 
                                                            ОСОБА_6                                      ОСОБА_14 
                                                            ОСОБА_7                                    ОСОБА_15 
                                                            ОСОБА_8                                   ОСОБА_16 
                                                            ОСОБА_9                              ОСОБА_17