ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" жовтня 2022 р.           Справа№ 910/1747/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Владимиренко С.В. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1»
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022, повний текст складено 16.06.2022
у справі №910/1747/22 (суддя Пукас А.Ю.)
за позовом        Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1»
до    Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»
про  стягнення 85 935,98 грн,
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед-1» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - відповідач) про стягнення 85 935,98 грн заборгованості за неналежне виконання умов укладеного сторонами договору про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг споживачу від 01.03.2021 № 4 (далі - Договір).
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором, який був надісланий АТ «Державний ощадний банк України» в порядку  приписів частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
Позивач вважає, що оскільки відповідач не надав відмови від вищенаведеного правочину, не висловив своїх заперечень щодо його укладення, то Договір є укладеним, а надані позивачем послуги по утриманню нежитлової будівлі, внутрішньобудникових комунікацій, прибудинкової території, тощо, підлягають оплаті АТ «Державний ощадний банк України».  

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 №910/1747/22 в задоволенні позовної заяви повністю відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору, на підставі якого фактично здійснювалися нарахування витрат на утримання нерухомого майна та комунальні послуги, дійсне понесення позивачем витрат, пов`язаних з оплатою таких послуг, у зв`язку з чим не доведено реального споживання таких послуг відповідачем та виникнення у нього обов`язку здійснити відповідне відшкодування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду    міста Києва від 16.06.2022 у справі №910/1747/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  скаржник посилається на неправильне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
Так, апелянт стверджує, що оскільки в суді першої інстанції товариство не встигло подати відповідь на відзив з додатковими доказами, наведене зумовило неповне з`ясування судом усіх фактичних обставин справи та, відповідно, прийняття неправильного рішення по суті спору. У зв`язку з цим стороною позивача до матеріалів апеляційної скарги приєднано нові докази та заявлено клопотання про поновлення строків для подання цих доказів.  
За доводами апелянта місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо укладення між сторонами Договору в порядку частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки ним було надано вичерпний перелік доказів направлення відповідачу проекту Договору, такі як фіскальний чек та опис вкладення. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що надавати інші невідомі докази щодо отримання відповідачем правочину немає сенсу, факт надсилання листа з проектом Договору належними засобами доказування підтверджено.   
Також апелянт зазначає, що надані відповідачем договори про постачання електричної енергії, про компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, про проведення комплексних робіт з прибирання прилеглої території не включають послуги за Договором, зокрема, щодо утримання внутрішньобудинкових мереж. 
Позивач звертає увагу на те, що він є власником значної частки нежитлових приміщень в будинку за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, а тому здійснює утримання усіх внутрішньобудинкових мереж (водопостачання, водовідведення, електропостачання, тощо) та здійснює утримання прибудинкової території, утримання внутрішніх та зовнішніх складових будівлі. Наведене, на переконання позивача, дає підстави для звернення до відповідача з пропозицією укладення договору в порядку частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вимагати відшкодування витрат на утримання нерухомого майна, надання комунальних послуг споживачу - АТ «Державний ощадний банк України».    
Крім того, стороною позивача заявлено про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

В межах встановлених судом процесуальних строків від відповідача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Господарського суду    міста Києва від 16.06.2022 у справі №910/1747/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з дотриманням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Так, відповідач зазначає, що він, як орендар нежитлового приміщення, на виконання умов договору оренди № 433-3 від 30.06.2020 належним чином врегулював договірні відносини з надання та оплати комунальних послуг по об`єкту оренди шляхом укладення відповідних правочинів з безпосередніми виконавцями комунальних послуг. Позивачем до матеріалів справи не було надано жодних доказів, що він є надавачем комунальних послуг, а відповідач - їх споживачем, у зв`язку з чим у останнього міг би виникнути обов`язок з їх оплати.
Відповідач вважає, що для застосування порядку укладення договору згідно приписів частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» необхідним є доведення факту отримання споживачем проекту відповідного правочину. Оскільки позивачем не надано вищенаведених доказів та недоведено вчинення банком дій які б засвідчували його волю до отримання комунальних послуг, відповідач вважає, що між сторонами відсутні договірні відносини.  
Також відповідач звертає увагу на те, що позивач не є виконавцем комунальних послуг та, відповідно, відсутні підстави для укладення договору згідно приписів Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
За доводами відповідача ТОВ «Діамед-1» жодними доказами не підтвердило фактичного надання комунальних послуг, а наявні у справі рахунки на оплату комунальних послуг не є первинними бухгалтерськими документами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Владимиренко С.В., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1747/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з місцевого господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №910/1747/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1»  на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №910/1747/22. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 26.09.2022. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до     26.09.2022.
За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки учасниками справи письмово викладено свою позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) сторін не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні судом не встановлено, дана постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Як зазначалось у цій постанові, позивачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строків на подання нових доказів, яке обґрунтовано тим, що при зверненні до суду першої інстанції сторона не долучила ці документи до позову бо не вбачала необхідності в їх залученні, а також задля уникнення перебільшення вже наданих об`ємів документів у справі.  Після ознайомлення з відзивом на позовну заяву, ТОВ «Діамед-1», з метою спростування доводів опонента, вважало за необхідне подати відповідь на відзив. Однак товариство не встигло у визначений судом першої інстанції строк зібрати усі докази та вчасно подати їх разом із цією заявою по суті спору до прийняття оскаржуваного рішення. За наведеного апелянт вважає, що чесним і справедливим буде відновити йому строк на подання доказів.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення клопотання, зазначає, що у відповідності до ст. 269 ГПК України підставою для прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду є достатньо обґрунтовані доводи сторони щодо неможливості подання цих доказів в суді першої інстанції. Наведена в клопотанні аргументація, на думку відповідача, не доводить об`єктивної неможливості їх подання місцевому господарському суду.
Колегія суддів, розглянувши клопотання апелянта про поновлення строків на подання нових доказів, обговоривши доводи цього клопотання та заперечень на нього, залишає його без розгляду, оскільки чинним процесуальним законом не передбачено процедури поновлення пропущеного заявником процесуального строку, встановленого судом першої інстанції на стадії апеляційного перегляду справи. 
При цьому, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що позивач не був позбавлений можливості скористатися наданим йому процесуальним законом правом на звернення до місцевого господарського суду з клопотанням про продовження процесуального строку згідно приписів ст. 119 ГПК України, а у відповідності до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Прийняття на стадії апеляційного перегляду справи нових доказів унормовано приписами ст. 269 ГПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, виходячи із правового аналізу чинних норм процесуального законодавства, за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 913/479/18.
Зі змісту апеляційної скарги, до якої приєднано нові докази, вбачається, що позивачем жодними обґрунтованими доводами та доказами обставин неможливості подання до суду цих документів не наведено, об`єктивної неможливості подання цих документів, що не залежали від волевиявлення сторони, не вбачається. Відтак наявності виключного випадку для прийняття нових доказів, що не були предметом дослідження в суді першої інстанції, судовою колегією не встановлено.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих процесуальним законом апеляційному господарському суду, а також з дотриманням принципів справедливості та балансу інтересів, здійснює розгляд справи за наявними у справі документами.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (далі за текстом - державний реєстр) позивач є власником нежитлових приміщень загальною площею в 2 053, 4 кв.м. у нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А.
З вказаного вище витягу також вбачається, що нежитлові приміщення по вул. Симиренка, буд. 17-А в м. Києві також належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «АТБ-Інвест», Товариству з обмеженою відповідальністю «Тосан Інвест».
За доводами позивача, що не заперечується і відповідачем, АТ «Державний ощадний банк України» є орендарем нежитлового приміщення загальною площею 120, 4 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17 А, в якому розміщується відділення банку. Наведені обставини підтверджені долученим до матеріалів справи договором оренди № 433-3 від 30.06.2020, що укладений між відповідачем як орендарем та Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) як орендодавцем.
Згідно пунктів 4.2.11. та 4.2.12 договору оренди № 433-3 від 30.06.2020 орендар (відповідач) зобов`язався самостійно сплачувати вартість фактично спожитих комунальних послуг постачальникам таких, які надаються за окремими договорами, укладеними орендарем з цими організаціями (водопостачання, каналізація, газ, електрична та теплова енергія, вивіз сміття і т. п.) за тарифами, які у встановленому законодавчому порядку відшкодовують повну вартість їх надання. Самостійно сплачувати на підставі договору з постачальниками таких послуг, пропорційно орендованій площі, частку витрат на утримання прибудинкової території, на ремонт покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання внутрішньобудинкових мереж.
10.03.2021 позивачем, в порядку приписів частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», на адресу відповідача було направлено супровідний лист № 01/2 від 01.03.2021, до якого додано договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна на надання комунальних послуг споживачу № 4 від 01.03.2021 (з додатками).
Позивач, посилаючись на вищенаведені приписи Закону, зазначає, що оскільки відповідач не повідомив його протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору та не подав своїх заперечень, але продовжував отримувати комунальні послуги від ТОВ «Діамед-1», то такий договір, на думку останнього, укладений зі строком дії на 2 роки та 364 днів з 01.03.2021 (пункт 5.1. договору).
Відповідно до додатку № 1 до Договору відповідач має відшкодовувати вартість послуг в загальному місячному розмірі 6 895,37 грн, які складаються з: 1) вивезення та захоронення твердих побутових відходів -1 756,65 гривень; 2) прибирання прибудинкової території - 1 830,08 гривень; 3) обслуговування внутрішньобудинкових систем водопостачання та водовідведення- 311, 84 гривень; 4) обслуговування зовнішньої системи водопостачання та водовідведення - 623,67 гривень; 5) обслуговування загальнобудинкового лічильника водопостачання - 156, 52 гривень; 6) обслуговування внутрішньо будинкової системи теплопостачання - 311,84 гривень; 7) обслуговування загальнобудинкового лічильника теплопостачання - 311,84 гривень; 8) дератизація - 6, 02 гривень; 9) обслуговування внутрішньодомових липневих каналів - 8,03 гривень; 10) обслуговування внутрішньо будинкової системи доступу до інтернет - 91,50 гривень; 11) обслуговування між дворового водовідведення - 25,08 гривень; 12) прибирання даху - 457,52 гривень; 13) обслуговування внутрішньо будинкових систем електропостачання - 770, 56 гривень.
Згідно доводів позивача, ним як до так і після надсилання договору виконуються зобов`язання за договором, надаються вищезазначені послуги та направляються відповідні рахунки на адресу відповідача, які станом на дату звернення до суду є неоплаченими, а тому за АТ «Державний ощадний банк України» рахується заборгованість в загальному розмірі 85 935,98 грн за період з березня по грудень 2021. Наведене стало підставою для пред`явлення позову у цій справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.
Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Положення частини 1 статті 180 ГК України кореспондуються зі статтею 628 ЦК України.
Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638, частини 1 статті 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з частиною 1 статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Відповідно до частин 1, 2 статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Порядок укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг унормовано приписами статті 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги».
Так, у відповідності до частини 1 названої статті Закону договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.
Частини 4 статті 13 цього Закону, якою обґрунтовано позовні вимоги,  визначено, що з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.
Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.
Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.
Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.
Таким чином, виходячи із правового аналізу наведеної норми чинного законодавства, укладення правочину за мовчазної згоди споживача поставлено в залежність від спливу тридцятиденного строку на надання ним відмови/заперечень, що обчислюється з моменту отримання проекту договору, та фактичне користування споживачем відповідними комунальними послугами. 
Поряд з цим, судова колегія звертає увагу на суб`єктний склад учасників правовідносин з надання комунальних послуг, якими є споживач/управитель багатоквартирного будинку та виконавець комунальних послуг. 
Наведене корелюється з визначенням самого предмета договору - надання комунальних послуг, адже у відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» комунальними послугами є послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. 
А також з визначенням у статті 6 цього Закону виконавця комунальних послуг, якими є:
1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача;
2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом;
3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація;
4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води;
5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання;
6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення;
7) послуг з поводження з побутовими відходами - суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку.
Тобто лише спеціалізований суб`єкт господарювання, який має технічну можливість здійснювати надання цих послуг, вправі звернутися з відповідною пропозицією про укладення правочину в порядку абзацу 3 частини 4 статті 13 цього Закону. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач, керуючись приписами частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», 10.03.2021 на адресу відповідача направив супровідний лист № 01/2 від 01.03.2021 з договором про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна на надання комунальних послуг споживачу № 4 від 01.03.2021 (з додатками), на обґрунтування чого надано опис вкладення в цінний лист № 0318200044410 з відбитком поштового штемпеля від 10.03.2021 та фіскальний чек від 10.03.2021.
Факт отримання відповідачем вказаного листа,  як вірно встановлено місцевим господарським судом та позивачем в апеляційній скарзі не спростовано, належними засобами доказування не підтверджено. Наведене виключає можливість визначення початку перебігу тридцятиденного строку на надання споживачем відмови від договору чи заперечень, сплив якого, в силу названих приписів закону, є однією з умов до укладення правочину за мовчазною згодою споживача.
Доводи апеляційної скарги щодо надання позивачем вичерпного переліку доказів направлення відповідачу проекту Договору не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не доводять дотримання стороною обов`язку доказування у даному спорі в контексті вимог матеріального права.  
Відтак, доводи позивача про укладення між сторонами договору в порядку частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» є безпідставними, а висновки місцевого господарського суду в цій частині є такими, що відповідають матеріалам справи та нормам закону. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед-1» є: роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (основний); загальна медична практика; діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; будівництво житлових і нежитлових будівель.
За встановленого, колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про те, що позивач не є виконавцем комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово - комунальні послуги», а тому посилання сторони на положення абзацу 3 частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» про порядок укладання договорів на житлово - комунальні послуги як підставу визнання укладеним договору про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг споживачу від 01.03.2021 № 4 є необґрунтованими. 
Водночас, відповідачем на підтвердження факту виконання пунктів 4.2.11 та 4.2.12 Договору № 433-3 та факту належної оплати комунальних послуг по об`єкту оренди разом з відзивом на позов в суді першої інстанції подано договори, які в свою чергу укладені з виконавцями таких комунальних послуг, а саме: 1) Договір про постачання електричної енергії споживачу від 22.12.2018, укладеного між банком та ТОВ «Київські електричні послуги»; 2) Договір № 339/433-3 про компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. № 17-А літ. А від 30.06.2020, укладеного між банком та КП «Київжитлоспецексплуатація»; 3) Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення № 25791/5-08-Т від 06.09.2021р., укладеного між банком та ПрАТ «АК «Київводоканал»; 4) Договору підряду № 101/0124 від 29.06.2021, укладеного між банком та ФОП Бабчук О.В. про проведення комплексних робіт з прибирання прилеглої території ТВБВ № 10026/0141, за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А; 5) Договору № ВП-19908-Св на надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 20.01.2020, укладеного між банком та КП виконавчого органу Київради «Київкомунсервіс».
Таким чином, відповідач з належним надавачем (виконавцем) комунальних послуг уклав договори на забезпечення господарської діяльності в орендованому ним нежитловому приміщенні, що розміщено за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А. 
ТОВ «Діамед-1», наполягаючи на задоволенні позову, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, вказує на те, що воно здійснює надання відповідачу послуг згідно наведеного у додатку № 1 до Договору переліку. В якості доказів фактичного надання цих послуг позивачем до матеріалів справи було долучено лише рахунки на оплату за договором за період з березня по грудень 2021 рік.
Проте, вказані документи, на переконання судової колегії, не можуть бути визнані належними та допустимими в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, оскільки не доводять факту вчинення позивачем реальних дій, пов`язаних з наданням послуг, а мають інформативний характер щодо платіжних реквізитів, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості їх оплати. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що між сторонами відсутні договірні відносини, які б визначали чіткий об`єм та вартість послуг, а господарська діяльність позивача згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не пов`язана з наданням житлово-комунальних послуг та, відповідно, не передбачає наявності у товариства відповідного кваліфікованого персоналу для здійснення, зокрема, обслуговування внутрішньобудинкових мереж.
В контексті вищенаведених обставин у цій справі підлягають відхиленню необґрунтовані доводи апелянта щодо відсутності в наданих відповідачем договорах послуг, що визначаються в Договорі про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна на надання комунальних послуг споживачу № 4 від 01.03.2021.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
У даному випадку Північний апеляційний господарський суд також звертається до категорії стандарту доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Отже, беручи до уваги те, що позивачем належними та допустимими доказами в порядку ст. 74 ГПК України недоведено реальності надання відповідачу комунальних послуг, судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі вірної оцінки наявних у справі документів дійшов неспростованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову. Невідповідності висновків Господарського суду міста Києва обставинам справи та доказам, що були подані сторонами у цій справі, апеляційною інстанцією не встановлено.
Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи позивача, викладені в його апеляційній скарзі, оцінюються критично, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваного рішення у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Відтак апеляційні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до    ст. 129 ГПК України    та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на позивача (скаржника).
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270,273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №910/1747/22 залишити без змін.
3.        Матеріали справи №910/1747/22 повернути до суду першої інстанції.

                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                С.В. Владимиренко