УХВАЛА

14 листопада 2022 року 
м. Київ
cправа №  918/156/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. - головуючого, Жукова С.В., Огородніка К.М.

перевіривши касаційну скаргу Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та додані до неї матеріали
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 
та рішення Господарського суду Рівненської області від 09.08.2022 
у справі №918/156/22
за позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті 
до відповідача Фізичної особи-підприємця Романюка Віталія Леонідовича 
про стягнення 252107,96 грн,-

ВСТАНОВИВ:

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 та рішення Господарського суду Рівненської області від 09.08.2022 у справі №918/156/22.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.08.2022 у справі                        № 918/156/22 у задоволенні позову керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до Фізичної особи-підприємця Романюка Віталія Леонідовича про стягнення 252107,96 грн відмовлено. Судові витрати у справі покладено на позивача.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 у справі №918/156/22 апеляційну скаргу керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на рішення Господарського суду Рівненської області від 09.08.2022 у справі                          № 918/156/22 залишено без задоволення. Рішення Рівненської області від 09.08.2022 у справі № 918/156/22 залишено без змін. 
Перевіривши касаційну скаргу керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
За змістом положень ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 293 ГПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо, зокрема, касаційну скаргу подано на судове рішення , що не підлягає касаційному оскарженню. 
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;                     б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;                     г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 7 ст. 12 ГПК України, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року - 2 481 грн.
У п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у даній справі є стягнення 252107,96 грн, а оскільки зазначена сума є меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 (2 481 грн х 100 = 248 100 грн), то у розумінні ГПК України справа № 918/156/22 є малозначною.
Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, зокрема, у  справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, є вичерпним. 
Відповідно до вимог підпунктів "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.
Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.
У той же час необхідність відкриття касаційного провадження у справі скаржник обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме питання правильності визначення відповідача у справах про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом у разі передачі останнього власником іншій особі. 
У касаційній скарзі керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті зазначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень є п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» стосовно доказів, якими підтверджується статус особи як перевізника у подібних правовідносинах.

Також, в касаційній скарзі керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, обґрунтовуючи необхідність відкриття касаційного провадження у справі, із посиланням на підпункти "а" та "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики а також дана справа має значний суспільний інтерес, оскільки покликана забезпечити справедливий баланс між інтересами перевізника на здійснення господарської діяльності на автомобільному транспорті та інтересами суспільства щодо утримання доріг в належному стані та відшкодування винними особами збитків внаслідок їх руйнування.

Колегія суддів вважає, що доводи наведені в касаційній скарзі керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті не приймаються, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд зазначає, що незгода із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність і про винятковість справи для скаржника як і не може вказувати на таку обставину негативні наслідки для скаржника прийняття цих судових рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь однієї із сторін справи є звичайним передбаченим процесуальним законом процесом.

Визначені підпунктами а), б), в), г) п.2 ч. 3 ст. 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а»-«г» п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип «правової визначеності». Однак, вказана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів «а»-«г» п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, а суд з власної ініціативи таких умов також не вбачає. 

Проте, касаційна скарга керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті не містить достатніх обґрунтувань про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи, що зазначена касаційна скарга керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозахисної практики та має суспільний інтерес, не мотивовані та не обґрунтовані належним чином. 

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Таким чином, касаційна скарга керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті не містить належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів "а" та "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, а суд з власної ініціативи таких підстав не вбачає, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою немає.

З урахуванням наведеного та відсутністю аргументів та доводів заявника на підтвердження наявності підстав, що підпадають під дію підпунктів "а" та "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 та рішення Господарського суду Рівненської області від 09.08.2022 у справі №918/156/22, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі викладеного та керуючись ч.5 ст. 12, ст. 234, 235, п. 2 ч. 3 ст. 287, п.1 ч.1 ст. 293 ГПК України, Суд, - 

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 та рішення Господарського суду Рівненської області від 09.08.2022 у справі №918/156/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя-                                                                      Ткаченко Н.Г.

Судді-                                                                                                       Жуков С.В.

                                                                                                    Огороднік К.М.