ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року	Львів	Справа № 380/23086/21 пров. № А/857/9538/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Сеника Р.П., Кухтея Р.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції                                                            Кравців О.Р., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту судового рішення                     02 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі – ДВБ НП) щодо непроведення з ним повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні;
стягнути із ДВБ НП на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 04 червня 2021 року по 28 жовтня 2021 року терміном 146 дні у сумі 99586,60 грн;
визнати протиправною бездіяльність ДВБ НП щодо непроведення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2015, 2017, 2018, 2020 роки у кількості 67 діб;
стягнути з ДВБ НП на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015, 2017, 2018, 2020 роки у кількості 67 діб у розмірі 46462,49 грн без урахування податків, зборів, та інших платежів.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі № 380/3086/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДВБ НП щодо непроведення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 за 2015, 2017, 2018, 2020 роки у кількості 67 днів. Зобов`язано ДВБ НП нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015, 2017, 2018, 2020 роки у кількості 67 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. При звільненні зі служби в поліції ОСОБА_1 не використав за 2015 рік – 03 доби основної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році, за 2017 рік – о 15 діб додаткової оплачуваної відпустки, за 2018 рік – 04 доби додаткової оплачуваної відпустки, за 2019 рік – о 30 діб основної чергової оплачуваної відпустки, 15 діб додаткової оплачуваної відпустки. Тому відповідачем протиправно невиплачено компенсацію за невикористані відпустки тривалістю 67 днів, а отже слід визнати протиправною бездіяльність ДВБ НП та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію за вказані періоди, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Разом із тим, оскільки ДВБ НП вчасно сформував запит на виділення коштів для звільненого поліцейського та виплатив їх у строки, передбачені Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, позовні вимоги у частині визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні протиправною та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задоволенню не підлягають. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено обома сторонами.
Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
З посиланням на практику Верховного суду у справах №440/4332/18, №805/294/16-а наполягав на тому, що спірна одноразова грошова допомога при звільненні мала бути йому виплачена саме у день звільнення, а отже відповідні висновки суду першої інстанції є помилковими, що свідчить про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Відповідач ДВБ НП у апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Свої вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовував тим, що грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки поліцейським не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки до кінця календарного року. Тому підстав для нарахування і виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки за 2015, 2017, 2018 та 2020 роки відсутні і позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині є безпідставними.
Звертав увагу апеляційного суду на практику Верховного Суду у справах №820/5122/17, №818/1276/17, №808/2122/18, № 825/1038/16.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ДВБ НП підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні у частині відмови у позові, заперечив обґрунтованість відповідних апеляційних вимог та просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянтів, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, у період 07 листопада 2015 року по 04 червня 2021 року ОСОБА_1 проходив службу у Національній поліції України.
Наказом ДВБ НП від 20 травня 2021 року №150о/с по особовому складу, відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» полковник поліції ОСОБА_1 було звільнений зі служби в поліції з 04 червня 2021 року з виплатою компенсації за 18 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.
28 жовтня 2021 року ДВБ НП виплатив ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені в сумі 119 689,57 грн.
Відповідно до листа від 03 листопада 2021 року №42а Департаменту захисту економіки Національної поліції України залишок невикористаних днів відпусток позивача у період з 07 листопада 2015 року до 06 листопада 2019 року становить:
за 2015 рік – 03 доби основної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році;
за 2017 рік – 15 діб додаткової оплачуваної відпустки;
за 2018 рік – 04 доби додаткової оплачуваної відпустки;
за 2019 рік – 30 діб основної чергової оплачуваної відпустки, 15 діб додаткової оплачуваної відпустки.
За 2016 рік залишок невикористаних днів відпусток у ОСОБА_1 відсутній;
У зв`язку із виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні не у день звільнення та невиплатою у день звільнення компенсації за всі невикористані дні відпустки ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регламентовано приписами Закону України «Про Національну поліцію» (далі – Закон №580-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із положеннями частин 1 та 2 статті 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає міністр внутрішніх справ України.
У відповідності до статті 102 Закону №580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон №2262-ХІІ у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктом «б» частини 1 статті 1-2 Закону №2262-ХІІ передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
За приписами частини 1 статті 9 Закону №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини 2 статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Частиною 4 статті 9 Закону №2262-ХІІ передбачено, що виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національним антикорупційним бюро України, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 (далі – Порядок №260).
Абзацом 2 пункту 1 розділу VI Порядку №260 передбачено, що у разі звільнення із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.
Згідно з абзацом 1 пункту 6 розділу VI Порядку №260 нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.
Як зазначено у пункті 7 розділу VI Порядку №260, у наказі про звільнення підрозділом кадрового забезпечення в разі необхідності виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зазначається стаж служби для її виплати. Крім того, у разі необхідності в наказі про звільнення додатково вказується підстави для проведення відрахувань з грошового забезпечення та інших виплат.
Відповідно до пункту 8 розділу VI Порядку №260 одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №887 «Про утворення територіального органу Національної поліції» було утворено як юридичну особу публічного права Департамент внутрішньої безпеки, як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.
Згідно із пунктом 4 розділу І Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 09 листопада 2015 року №83 (у редакції наказу Національної поліції України від 31 липня 2019 року №765), ДВБ НП підпорядковується безпосередньо Голові Національної поліції України.
При цьому у відповідності до приписів статті 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», пунктів 1, 3 розділу І Порядку взаємодії МВС як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13 листопада 2018 року № 907, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 30 листопада 2018 року №1366/32818 (далі – Порядок №907) Міністерство внутрішніх справ України є головним розпорядником бюджетних коштів, а Національна поліція – відповідальний виконавець бюджетних програм.
Відповідно до пункту 17 розділу II Положення про Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 27 листопада 2015 року №120 (у редакції наказу Національної поліції України від 21 серпня 2019 року №833), цей Департамент відповідно до покладених завдань виконує такі функції: організація фінансового забезпечення центрального органу управління поліції, органів та установ поліції, одержувачів бюджетних коштів, надання керівництву Національної поліції України пропозицій щодо фінансування, розподілу, перерозподілу бюджетних призначень та асигнувань, коштів Державного бюджету, інших джерел не заборонених законодавством України.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, після звільнення позивача  зі служби в поліції у червні 2021 року через систему дистанційного обслуговування клієнтів в електронному вигляді відділом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДВБ НП до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України було надіслано інформаційну довідку про потребу в коштах на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським «станом на 01 червня 2021 року», зокрема ОСОБА_1 у сумі 121 512,38 грн. 
23 жовтня 2021 року платіжним дорученням №7150/103 на контррахунок для пасивних рахунків, призначення: 2112 реєстр на відкриття асигнувань №7150 КЕКВ2112 від Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України відповідачу надійшли кошти у сумі 18 604 200,00 грн.
При цьому відповідно до листа Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України від 29 жовтня 2021 року №4988/29/2/03-2021 (вх. ДВБ №7859 від 02 листопада 2021 року) на адресу ДВБ НП направлено кошти для виплати одноразової грошової допомоги поліцейським після звільнення їх зі служби, за КПКВ 1007020 «Забезпечення діяльності підрозділів, установ та закладів Національної поліції України», згідно з додатком до якого пунктом 2 розподілено ОСОБА_1 суму 143384,61 грн, з яких 121 512,38 грн одноразова грошова допомога і 21872,23 грн компенсація податку на доходи фізичних осіб.
27 жовтня 2021 року платіжним дорученням від 26 жовтня 2021 року №1453 Департаментом виплачено на картковий рахунок позивача одноразову грошову допомогу у розмірі 119 689,57 грн (військовий збір - 1 822,68 грн.), яка одержана банком 27 жовтня 2021 року та виплачена банком 28 жовтня 2021 року.
З урахуванням наведених правових норм та встановлених судом фактичних обставин, на думку апеляційного суду, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що ДВБ НП не допустив протиправної бездіяльності при виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з огляду на своєчасне формування запиту на виділення відповідних коштів та їх виплату після надходження від розпорядника з дотриманням приписів Порядку №260.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи ДВБ НП про те, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 , не є релевантними, оскільки на час виникнення спірних правовідносин у цих справах строки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в органах Національної поліції України не були врегульовані на законодавчому рівні, що було у подальшому зроблено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 липня 2020 року № 539 «Про внесення змін до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260», який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 10 серпня 2020 року за № 766/35049.
При наданні оцінки правильності вирішення судом першої інстанції позовних вимог у частині невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки за 2015, 2017, 2018, 2020 роки апеляційний суд виходить із такого. 
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду відповідачем не заперечується наявності у відповідача невикористаних днів відпусток за 2015, 2017, 2018, 2020 роки та зазначену у позовній заяві їх кількість, а суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку виплатити компенсацію за такі дні при звільненні позивача зі служби у Національній поліції. 
При цьому суд першої інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слушно врахував правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, відповідно до яких положення частин 8, 11 статті 93 Закону №580-VIII вказують на те, що правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним. У наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Відтак, з огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) і Закону України «Про відпустки» (далі – Закон №504/96-ВР).
Тому з урахуванням приписів частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП у разі звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянтів та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі № 380/3086/21 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. В. Кухтей