Номер провадження: 22-ц/813/6419/22 
Справа № 522/10239/21
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
                               Цюри Т.В., 
               за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувшив порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників,  апеляційну скаргу  представника  ОСОБА_1 - адвоката Мельниченко Вікторії Володимирівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська товарна біржа, про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,   

встановив:

04.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеської товарної біржі, про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що 02.04.1999 року між ОСОБА_1 та членом Одеської товарної біржі ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 23849, за умовами якого ОСОБА_3 продала, а позивач придбав кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв. м., яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений у письмовій формі на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та в подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав. Договір був зареєстрований в БТІ та РОН м. Одеси під № 296 на ім`я ОСОБА_1 .
У квітні 2021 року позивач вирішив зареєструвати квартиру у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки інших документів крім біржового договору він не має та не може у повній мірі реалізувати правомочності власника, у зв`язку з чим звернувся до нотаріуса, надавши наявні у нього документи, однак приватним нотаріусом Бежаном А.В. листом від 03.06.2020 позивачу повідомлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 23849 – кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв. м. не відповідає вимогам законодавства, чинного на час його укладення, оскільки були порушені ст. ст.ст. 45, 47 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 1, 8, 15, 16 Закону «Про товарну біржу», адже учасниками біржі є тільки її члени, а представництво за довіреністю не допускається, з огляду на що йому слід звернутися до суду з метою визнання вищевказаного правочину дійсним.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Мельниченко В.В. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2022 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с. 102,105).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 21.09.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 27.09.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад сім місяців (а.с. 90), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 квітня 1999 року між ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності № 844726 серії ААР, посвідченої 05.03.1999 Першою Одеською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 5-453, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Ця квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 844724 серії ААР, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 05.03.1999 за реєстровим номером 5-451, зареєстрованого в МБТІ та РОН м. Одеси № 296, на стор. 144 в реєстр. кн. 317 пр.
Договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю» під реєстраційним номером 23849 від 02.04.1999 року. Право власності ОСОБА_1 на квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», про що у реєстраційній книзі 317 пр. на сторінці 144 зроблено запис від 02.04.1999 № 296.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що на час укладення договору Закон України «Про товарну біржу» не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому і не був посвідчений.
Оскільки Договір купівлі-продажу було укладено 02 квітня 1999 року, то правовідносини між сторонами регулюються нормами чинного на час укладення договору ЦК УРСР, у редакції 1963 року (далі – ЦК УРСР).
Позивач зазначив, що відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
За змістом ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до ч.1 ст. 45, ст. 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
При цьому, суд послався на роз`яснення Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж», якими передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.
Також суд послався на п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди».
Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач не вказував, що продавець квартири ухилялася від нотаріального посвідчення договору, належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору суду не надано.
Під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідачі ухилялися від нотаріального посвідчення угоди, також матеріали справи не містять відомостей про те, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення указаного договору.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 28 серпня 2019 року справі № 392/833/16-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 475/965/16-ц.
Посилаючись на зазначені обставини, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог.
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача ОСОБА_1 на спірну квартиру було зареєстровано 22.04.1999 року у встановленому на той час законом порядку, а саме в Одеському МБТІ та РОН за № 296, кн. 317, пр.144 (а.с.5-звор.).
Враховуючи встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.
При цьому слід зазначити, що ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який був чинним на час укладення правочину, було передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Враховуючи встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Колегією суддів також враховано, що з моменту укладення договору купівлі-продажу кватири пройшло більше 22-х років, однак на теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, так як останнє придбано за договором без нотаріального посвідчення, у свою чергу, матеріали справи не мають доказів того, що відповідачі заперечують проти заявлених вимог.
При цьому відповідачі неодноразово сповіщались про дату, час і місце судового засідання (а.с. 39, 53, 54, 57, 58). 
У інший спосіб позивач захистити своє право на даний час не може.

Таким чином, враховуючи, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договорукупівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено, з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 23849 від 05.04.1999 року, оформленого в Одеській товарній біржі, дійсним.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення, серед іншого є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права, що призвели до невірного вирішення питання по суті.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду – скасувати і прийняти постанову – про часткове задоволення позовних вимог.
Часткове задоволення апеляційної скарги і позовних вимог полягає у тому, що колегія суддів вважає за необхідне визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений не між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а між ОСОБА_3 , яка була членом Одеської товарної біржі, зі статусом «Н», і ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельниченко Вікторії Володимирівни задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , за № 23849 від 02.04.1999 року, укладений між членом товарної біржі ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 27.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда

               О.С. Комлева 

               Т.В. Цюра