ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року	Львів	Справа № 380/23266/21 пров. № А/857/13184/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Довгополова О.М., Гуляка В.В..

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року в справі №380/23266/21 (головуюча суддя Мричко Н.І., м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив стягнути з відповідача 77814,44 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Рішенням від 22 квітня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково. 
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 77783 (сімдесят сім тисяч сімсот вісімдесят три) грн 04 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а не ст. ст. 116, 117 КЗпП. 
Також апелянт зауважує, що спір щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення між сторонами виник після звільнення позивача з військової служби. Оскільки виплату індексації грошового забезпечення позивачу присуджено судом, останній не має права на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, а зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 виплатити заборгованість із заробітної плати замінюється на зобов`язання виконати судове рішення. 
Вважає, що зазначена в рішенні сума не відповідає критеріям співмірності та розумності (враховуючи час, який пройшов від моменту звільнення до фактичного звернення позивача до суду), розрахована без врахування відповідної практики Верховного Суду.
Відповідач також наголошує на пропуску строку звернення до суду, вказуючи на те, що в день звільнення (16.10.2018) позивачу був виданий наказ про звільнення, в якому була відсутня інформація про виплату йому індексації грошового забезпечення, однак за захистом своїх прав він звернувся лише 06.12.2021, тобто після 3 років та 2 місяців. Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом  місячного строку.
Відтак, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4  ст. 304 КАС України  не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 3 частини 1  статті 311 КАС України  розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.10.2018 № 249 позивача, звільненого відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 19.09.2018 № 148о/с у запас за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 16.10.2018.
У зв`язку з невірним нарахуванням відповідачем індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №380/2877/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та стягнення індексації грошового забезпечення задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо проведення нарахування індексації грошового забезпечення позивачу у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням базового місяця січня 2016 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), а в період з 01.03.2018 по 16.10.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 10.11.2021 нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 77761,44 грн.
Виходячи з наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки індексація грошового забезпечення не виплачена в день його звільнення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому, відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно із ч 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином з особою, звільненою з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю проведений розрахунок. 
Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону№ 2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України з мотивів виплати відповідних сум на виконання ухваленого рішення суду, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку зі звільненням проведено на виконання рішення суду 10.11.2021, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 17.10.2018 по 10.11.2021 за затримку терміном 768 календарний день.
Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 77783,04 грн, що є співмірним з урахуванням розміру невиплачених сум та частки, яку вони становили у заявлених вимогах, враховуючи істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та період, за який вона підлягає сплаті.
При цьому, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та полягають у тому, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Оцінюючи застосування судом першої інстанції критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку слід врахувати й тривалий час затримки розрахунку при звільненні – майже три роки, а також час, протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення (з 16.10.2018 – звільнення з військової служби по березень 2021 року – звернення до суду з позовом про виплату індексації грошового забезпечення), що також, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації, призводить до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат.
З врахуванням наведеного, беручи до уваги фактори, що впливають на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд дійшов висновку про зменшення розміру такого відшкодування та стягнення його в сумі  20000 грн.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Визначений апеляційним судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки саме позивач не вживав жодних дій протягом тривалого строку щодо нарахування та стягнення належних йому сум.
Наведені вище обставини не враховані судом першої інстанції, та є підставою для зміни рішення суду в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом у цій справі, оскільки звільнення позивача відбулося 16.10.2018, виключення зі списків особового складу мало місце 16.10.2018, однак сума не виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення перерахована лише 10.11.2021.
Таким чином, оскільки з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 06.12.2021, а виплата мала місце 10.11.2021, то таке звернення відбувалося у межах місячного строку, встановленого ч. 5  ст. 122 КАС України, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2022 у справі №240/532/20.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства  (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В силу приписів  ч. 4  ст. 317 КАС України  зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір правильно встановив фактичні обставини справи, дав вірну правову оцінку спірним правовідносинам та дійшов обґрунтованого висновку щодо  задоволення позовних вимог шляхом стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте при визначенні розміру такого відшкодування не врахував усіх належних критеріїв, що впливають на зменшення  розміру такого відшкодування.

Керуючись ст.  ст. 243,   311, 315, 317, 321,  322  ,  325,  328,  329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року в справі №380/23266/21 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції:  «Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 коп.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Гуляк  	
Повне судове рішення складено 30.11.2022.