ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2192/22 Справа № 200/1959/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Решетнік М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року                                 Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
       при секретарі                Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року
по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2013 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       В обгрунтування позову ПАТ КБ “ПриватБанк” зазначало, що 11 березня 2006 року з відповідачкою укладений кредитний договір №DNН4КР82060218, на підставі якого їй надано кредит у розмірі 16204,50 грн строком до 11.03.2008року зі сплатою 25,08 % річних. Відповідачка порушила умови кредитного договору, що передбачалось в поверненні кредиту, сплаті відсотків, комісій та штрафних санкцій. Таким чином заборгованість по кредиту станом на 14 січня 2013 року становить 133377,96грн, з яких сума заборгованості по кредиту становить 16204,50 грн, заборгованість по процентам в сумі 47527,88 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в сумі 62818,06 грн, штрафні санкції (фіксована частина) в сумі 500грн., штрафна санкція (процентна складова) в сумі 6327,52 грн. Просило стягнути з відповідачки на їх користь зазначені суми заборгованості та судові витрати в сумі 1333,78 грн.
       Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ „Приватбанк” заборгованість за кредитним договором в сумі 133377грн.96коп., з яких сума заборгованості по кредиту становить 16204грн.50коп., заборгованість по процентам в сумі 47527грн.88коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в сумі 62818грн.06коп., штрафні санкції (фіксована частина) в сумі 500грн., штрафна санкція (процентна складова) в сумі 6327грн.52коп., на повернення судових витрат – 1333грн.78коп., а всього 134711грн.74коп.
       Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська по справі №200/1959/13-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.
       В апеляційній скарзі на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. ОСОБА_2 не підписувала кредитний договір та грошові кошти за його умовами не отримувала, доказом чого може бути висновок експерта за результатами проведеної почеркознавчої експертизи, через що нею одночасно подано відповідне клопотання.
       У відзиві АТ КБ “ПриватБанк” на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення скасуванню з наступних підстав.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконала, своєчасно суму кредиту не повернула, обумовлені договором платежі не сплачувала, а тому слід стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNН4КР82060218 від 11 березня 2006 року в сумі 133377,96 грн, з урахуванням відсотків за користування кредитом та нарахованої комісії.
       Але з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.
       З матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2006 року між ЗАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNН4КР82060218, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 16204,50 грн. строком до 11.03.2008 року зі сплатою 25,08 % річних.
       У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 14 січня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 133377,96 грн, з яких сума заборгованості по кредиту становить 16204,50 грн, по процентам в сумі 47527,88 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в сумі 62818, 06 грн, штрафні санкції (фіксована частина) в сумі 500грн, штрафна санкція (процентна складова) в сумі 6327,52 грн.
       За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
       За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
       Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала факт підписання кредитного договору, отримання грошових коштів за ним та виконання нею його умов, на підтвердження чого нею заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (а. с.133).
       Виходячи з характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина чи підписувала ОСОБА_2 кредитний договір та додатки до нього, оскільки без встановлення цих обставин, судове рішення не може вважатися законними та обґрунтованими у розумінні статті 263 ЦПК України.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
       Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності – достатніми (стаття 80 ЦПК України).
       Аналогічні норми містив і ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції.
       Достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 заявлено клопотання про витребування доказів: оригіналу кредитного договору, акту приймання-передачі товару та призначення почеркознавчої експертизи (а.с.133).
        Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року витребуваний у Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" оригінал кредитної справи за кредитним договором №DNH4KP82060218 від 11 березня 2006 року, укладений між ЗАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 , для огляду та належним чином завірені копії для долучення до матеріалів цивільної справи.
       26 січня 2022 року банком до суду надані пояснення щодо виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11.08.2021 року зазначивши, що документи по кредитній справі ОСОБА_1 були знищені на підставі протоколу №E.DD.0.0.0.0/2-7219 від 02.11.2021р. 10.10.2021 р., згідно якого відбулось засідання експертної комісії, на підставі Постанови НБУ від 27 листопада 2018 року №310 “Про затвердження переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання” та чинної Номенклатури справ банку були відібрані до знищення документи, строк зберігання яких станом на 01.01.2021р. закінчився (а.с.200).
       Крім того, представник позивача, перебуваючи в судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду 12 жовтня 2022 року в момент розгляду апеляційної скарги не зміг пояснити з наданого розрахунку коли сплачено останній платіж та чи сплачувались платежі взагалі, доказів, які б могли підтвердити факт того, що договір укладався не надав.
       Таким чином, провести судово-почеркознавчу експертизу виявилося неможливим з причин ненадання банком оригіналів витребуваних судом документів, саме тих документів, з копіями яких банк звернувся до суду про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.
       Банк своїми діями фактично підтвердив відсутність у нього оригіналів документів, які нібито були підписані відповідачем.
       Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
       Враховуючи вищенаведене, почеркознавча експертиза не відбулася з незалежних від ОСОБА_1 причин.
       Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції не звернув уваги на те, що правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами та не навів якими саме доказами підтверджується факт виконання відповідачем умов кредитного договору, оскільки цей факт заперечує відповідач, а з наданих банком розрахунків неможливо встановити ким саме сплачувалися грошові кошти за кредитним договором та сплачувалися вони взагалі.
       З огляду на викладене, висновок суду про те, що між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала грошові кошти на певних визначених умовах, є помилковим, таким, що ґрунтується на припущеннях. Лише експерт може надати відповідь на питання, чи належить підпис позичальника, який вчинений у кредитному договорі та додаткових до нього угодах саме позичальнику, а без встановлення цих обставин, рішення у цій справі не може вважатися законним та обґрунтованим.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №520/7785/15.
       Одночасно, Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №520/17947/18 (провадження №61-15707св19) зазначив, що в обгрунтування своїх позовних вимог позивач повинен надати суду належні та допустимі докази.
       Однак, банком не надано доказів на підтвердження видачі кредитних коштів, відкриття на ім`я відповідача рахунку, доказів зарахування кредитних коштів, а також доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача у сумі 133 377,96 грн, оскільки у позовній заяві позивачем зазначено про отримання відповідачем кредиту у розмірі 16204,50 грн. Також позивачем не надано виписки по даному кредиту(рахунку), а додані до матеріалів позовної заяви “Умови надання споживчого кредиту фізичним особам” не містять відомостей про рахунок, який відкритий саме на ім`я ОСОБА_2 , відомостей про отримання вказаних документів позичальником, ознайомлення останньої з умовами кредитування, порядком розрахунків. Наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-які докази перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача в матеріалах справи відсутні. 
       За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог докази не є належними та допустимими
       Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
       Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
       У своїй заяві до суду АТ КБ «ПриватБанк» просив розглянути справу у його відсутність (а.с.30), клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.
       Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №755/18920/18.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив необґрунтоване судове рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає задоволенню, заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року скасуванню, в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити.
       Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року - скасувати.
       В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості - відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                        О.В.Лаченкова

       Судді                                                                        В.С.Городнича 

                                                                               М.Ю.Петешенкова