ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 вересня 2022 року 
м. Київ
справа № 686/1699/20
провадження № 51-2680км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_5
суддів                                                             ОСОБА_6 ОСОБА_7
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_8 
прокурора                                                      ОСОБА_9
у режимі відеоконференції: 
представника цивільного відповідача   ОСОБА_10
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Перша» на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                           від 17 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 серпня             2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018240250000733, за обвинуваченням
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки          АДРЕСА_1 ), 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                                     від 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та призначено їй покарання у виді  штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить          8500 грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
Ухвалено стягнути на користь ОСОБА_3 з   ОСОБА_1 : 1000 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, 50 000 грн - відшкодування моральної шкоди, 29 378,80  грн - витрат на правову допомогу, 3515,18 грн - витрат на прибуття до місця розгляду справи; з ПрАТ «Страхова компанія «Перша» 85 767,08 грн у рахунок відшкодування витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, 2208 грн - на евакуацію автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) до місця стоянки, 900 грн - на евакуацію автомобіля до місця постійного зберігання; 212,50 грн - на ліки, 1800 грн - на проведення судової автотоварознавчої експертизи.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 10 194,54 грн.
Вирішено питання щодо арешту автомобіля та стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком  ОСОБА_1 визнано винуватою в тому, що вона 04 жовтня                           2018 року приблизно о 08:15, керуючи автомобілем марки «Mazda 626» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись другорядною автодорогою О-231702 (М-12) - Ружична через Жучківці в межах Хмельницького району в напрямку до автодороги Н-03 Житомир - Чернівці, яка є головною дорогою, від с. Розсоша Хмельницького району Хмельницької області, маючи намір виконати маневр повороту ліворуч, а саме здійснити виїзд із указаної другорядної дороги на головну дорогу Н-03 Житомир - Чернівці та продовжити рух до м. Хмельницького, діючи легковажно та самовпевнено, порушуючи пп. «б» п. 2.3, п. 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), проявила неуважність, перед зміною напрямку руху ліворуч не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, грубо порушуючи п. 16.11 та вимоги дорожнього знака 2.1 «Дати дорогу» ПДР, не зупинила керованого нею транспортного засобу перед краєм перехрещення проїзної частини автомобільної дороги Н-03, щоб надати дорогу транспортним засобам, які наближалися до цього перехрестя по головній дорозі, здійснила виїзд автомобілем «Mazda 626» на головну дорогу Н- 03, виконуючи маневр лівого повороту.
У цей час по лівій смузі головної дороги Н-03 в напрямку руху від м. Хмельницького до м. Чернівців зі швидкістю 78,67 км/год рухався автомобіль «Hyundai Sonata» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_3 , який, помітивши, що його напрямок руху перетинає автомобіль «Mazda 626» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), з метою уникнення зіткнення застосував екстрене гальмування та частково змінив напрямок руху праворуч.
Автомобіль «Hyundai Sonata» в стані екстреного гальмування змістився на праву смугу руху, де передньою лівою частиною на 189 км + 933 м автодороги Н-03 на відстані                      4,7 м від лінії дорожньої розмітки 1.3. та 4,9 м від лівого краю проїзної частини дороги О-231702, зіткнувся із заднім лівим крилом автомобіля «Mazda 626», який більшою своєю частиною перебував на лівій смузі руху за напрямком руху до м. Чернівців.
Внаслідок ДТП ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Порушення водієм ОСОБА_1 п. 16.11 ПДР та невиконання нею вимог дорожнього знака 2.1 «Дати дорогу» ПДР знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням ДТП та її наслідками - спричиненням потерпілому ОСОБА_3 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 03 серпня 2021 року вирок міськрайонного суду  щодо  ОСОБА_1  залишив без змін. Постановив стягнути  з  останньої  на користь ОСОБА_3 3000 грн витрат на правову допомогу в Хмельницькому апеляційному суді та 1483,40 грн витрат на прибуття до місця розгляду справи.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_1 просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.  
Вважає, що суд порушив загальні засади кримінального провадження,такі як законність,доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, оскільки проводив судовий розгляд упереджено, необ`єктивно і невсебічно, надав перевагу стороні обвинувачення, обмежив сторону захисту в можливості реалізувати свої процесуальні права і тим самим не надав можливості довести й обґрунтувати свою позицію.
Крім того, як указує засуджена, у формулюванні обвинувачення не визначено моменту, коли потерпілому було створено небезпеку для руху, що давало йому підстави для застосування екстреного гальмування. При цьому, посилаючись на п. 12.3 ПДР, наголошує на тому, що застосування екстреного гальмування могло бути здійснено тільки у разі виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, однак суд такого моменту не визначив. Тільки за умови виїзду водієм                     ОСОБА_1 на ліву смугу водію ОСОБА_3 могла бути створена небезпека для його руху, що дало йому підставу застосувати екстрене гальмування. 
ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не встановив, рухався автомобіль «Mazda 626» чи перебував у статичному положенні в момент, коли потерпілий застосував екстрене гальмування, а суд апеляційної інстанції взагалі не взяв до уваги цього. 
Свої доводи також обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції без урахування юридичного аспекту не зважив на положення ч. 2 ст. 94, ч. 10 ст. 101 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), відповідно до яких жоден доказ не має наперед установленої сили, а висновок експерта не є обов`язковим для органу, що здійснює провадження, і не спростував тверджень скаржників про безпосередню причину ДТП.
Засуджена, крім цього, аналізуючи висновки експертів від 30 жовтня                                      2019 року № 10.1/10.4-0426:19К та від 07 серпня 2019 року № 10.9-0088:19, стверджує, що автомобіль «Hyundai Sonata» рухався зі швидкістю 117, 61 км/год, а не 78,67 км/год.
ОСОБА_1 , даючи оцінку фактичним обставинам справи, зазначає свою версію обставин ДТП, згідно з якою вона зупинилася на правій смузі руху, а водій                  ОСОБА_3 змінював напрямок руху з лівої смуги на праву і,  помітивши, що вона зупинила автомобіль на правій смузі руху, не виїжаючи на ліву смугу руху, застосував екстерне гальмування. Однак ця версія не була перевірена судом та не спростована обвинуваченням. 
Також вважає недопустимими та неналежними протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та план-схему до нього від 04 жовтня 2018 року, оскільки вони не відповідають вимогам статей 104, 105 КПК, а також висновок експерта                                      від 30 жовтня 2019 № 10.1/10.4-0426:19К, який є похідним від цього протоколу. Проте суд першої інстанції не визнав вказані докази недопустимими, незважаючи на те, що сторона захисту заявляла відповідне клопотання, а суд апеляційної інстанції не взяв цього до уваги. 
На переконання засудженої, місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про допит понятих, експертів ОСОБА_11, ОСОБА_12, проведення слідчого експерименту з потерпілим та обвинуваченою, а також про призначення почеркознавчої експертизи схеми ДТП.
При цьому зазначає, що сторона захисту заявила клопотання стосовно долучення до кримінального провадження висновку експерта від 10 вересня 2020 року                                  № 6.1-0009:20 та фотозображення до нього, які, на думку засудженої, підтверджують невідповідність протоколу огляду ДТП і плану-схеми до нього фактичному розташуванню слідів та транспортних засобів на місці події, тобто про фальсифікацію протоколу і плану-схеми стороною обвинувачення, однак суд першої інстанції визнав вказаний висновок експерта недопустимим. 
Вважає необґрунтованим та невмотивованим: призначення покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на  строк 2 роки; задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення 50 000 грн як відшкодування моральної шкоди.
У касаційній скарзі  представник цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Перша» ОСОБА_2 вважає, що судові рішення щодо ОСОБА_1 у частині задоволення цивільного позову до цього товариства підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, вкладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та невстановленням достатніх доказів для доведення обґрунтованості понесених витрат потерпілим. 
На думку скаржника, суд першої інстанції хибно вказує на те, що попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35  Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV), не є обов`язковим. 
ОСОБА_2  свої доводи обґрунтовує також і тим, що автомобіль потерпілого зберігався на штрафмайданчику як речовий доказ у кримінальному провадженні, а тому витрати, понесені у зв`язку із цим, на підставі положень ст. 123 КПК здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.
Разом з тим зазначає, що компенсація витрат у розмірі 900 грн ФОП ОСОБА_4 за надання транспортних послуг відповідно до квитанції та акта виконаних робіт не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Як вважає представник цивільного відповідача, у порушення ст. 24 п. 24.1 Закону                    № 1961-ІV, відповідно до якої витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого, та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, однак жодного такого документа потерпілий не надав, тому суди безпідставно ухвалили про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Перша» 212,50 грн на ліки.
Крім того, скаржник, аналізуючи рішення судів, наголошує на відсутності жодних аргументів щодо стягнення зі страхової компанії витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи.
У запереченнях на касаційну скаргупредставника цивільного відповідача                            ПрАТ «Страхова компанія «Перша» потерпілий ОСОБА_3 вказує на безпідставність доводів у скарзі та законність і обґрунтованість судових рішень.     
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні представник цивільного відповідача ОСОБА_13, навівши відповідні пояснення, підтримала касаційні скарги цивільного відповідача та засудженої ОСОБА_1 .
Прокурор ОСОБА_14 заперечував проти задоволення обох касаційних скарг.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги засудженої ОСОБА_1 і представника цивільного відповідача ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково. 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
Таким чином, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели ці суди належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази.
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до  ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Указаним вимогам повинна відповідати й ухвала апеляційного суду, а крім того, відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви,                          з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу  і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні суду слід проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь. 
У цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції не дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції допитав ОСОБА_1 та з`ясував її позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Так, обвинувачена своєї винуватості в інкримінованому їй діянні не визнала і висунула на захист свою версію. Крім того, сторона захисту заявляла, поміж іншого, клопотання про визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та плану-схеми до нього від 04 жовтня 2018 року, а також висновків експертів від 27 грудня 2018 року № 10.4-0500:18, від 06 травня 2019 року № 10.1-0120:19, від  30 жовтня                         2019 року № 10.1/10.4-0426:19К (а. п. 194-197, т. 1). У клопотанні захисники, аналізуючи план-схему до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, вказували на те, що вихідні дані, які зазначені у вказаній схемі, не відповідають фактичним обставинам або сфальсифіковані.  
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області за результатом розгляду кримінального провадження дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, призначив за вказаною нормою кримінального закону відповідне покарання, вирішив цивільний позов потерпілого, а також питання щодо розподілу процесуальних витрат, арешту автомобіля та стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.
Не погодившись із вироком суду, обвинувачена ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу,                 у якій із наведенням відповідних обґрунтувань просила скасувати оспорюваний вирок і закрити кримінальне провадження. Скаржниця зазначала про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, недослідження судом першої інстанції обставин, які, на її думку,  могли мати істотне значення для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, зокрема скаржилася на те, що суд не розглянув клопотання сторони захисту про визнання недопустимими та неналежними доказами протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і плану-схеми до нього                            від 04 жовтня 2018 року, а також висновку  експерта від  30 жовтня  2019 року                                 № 10.1/10.4-0426:19К. Стверджувала і про помилкове зазначення у вироку суду першої інстанції того, що ніким з учасників судового провадження не оспорюється місце ДТП, розташування автомобілів після зіткнення, їх пошкодження, дорожня обстановка, дорожні умови, зафіксовані в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, та плані-схемі до нього від 04 жовтня 2018 року, фотознімках із місця ДТП. 
При цьому обвинувачена ОСОБА_1 в апеляційній скарзі  просила  дослідити докази, зокрема, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та план-схему до нього від 04 жовтня 2018 року, а також протокол  огляду місцевості від 08 серпня                     2019 року зі схемою та відеозаписом до нього. 
За наслідками апеляційного розгляду суд визнав апеляційну скаргу обвинуваченої                        ОСОБА_1 необґрунтованою й залишив без змін обвинувальний вирок щодо неї.
Однак у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції не здійснив аналізу доводів апеляційної скарги, належним чином не перевірив їх, не розкрив суті зібраних у провадженні доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами апеляційної скарги та не навів мотивів і підстав, з яких визнав доводи скарги необґрунтованими. Попри те, що оскаржений вирок вирішальною мірою базується на даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та плану-схеми до нього від 04 жовтня 2018 року, допустимість та достовірність яких заперечувала сторона захисту, апеляційний суд обмежився лише узагальненим твердженням про те, що всі вихідні дані для проведення експертиз  було взято з належних і допустимих доказів, а саме показань обвинуваченої, свідків, протоколу огляду місця події,  схеми ДТП та інших письмових матеріалів кримінального провадження, і зазначив, що місцевий суд не мав підстав визнати  недопустимими доказами висновки експертиз.
У контексті викладеного суд касаційної інстанції акцентує увагу, що огляд місця події у провадженнях такої категорії є одним із важливих способів збирання доказів. Проведений вчасно, кваліфіковано і ретельно огляд місця ДТП дає змогу встановити дані та одержати відомості, що мають значення для справи, слугує гарантом успішного й об'єктивного розслідування кримінального правопорушення.
Огляд місця дорожньо-транспортної пригоди - це початкова та невідкладна слідча дія, спрямована на дослідження території, де відбулася подія, що має ознаки кримінального правопорушення, або настав її результат, зміст якої утворює комплекс пізнавально-посвідчувальних операцій, що включають пошук, виявлення, закріплення, вилучення, дослідження, перевірку та оцінку слідів кримінального правопорушення та інших речових доказів. Правильність складання протоколу огляду місця події є важливим для подальшого відтворення подій ДТП та має інформативний характер для проведення подальших експертиз у кримінальному провадженні.
Вирішення питання, зокрема щодо достовірності даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та плану-схеми до нього від 04 жовтня 2018 року було тим більше необхідним, оскільки на їх вихідних даних ґрунтуються висновки експертів, які мають важливе значення для встановлення обставин ДТП. 
У зв`язку з цим, на думку колегії суддів, формальна відповідь  апеляційного суду є явно недостатньою для переконливості такого висновку як підстави визнання апеляційного доводу обвинуваченої в частині недопустимості та недостовірності доказів необґрунтованим. До того ж, суд першої інстанції відхилив доводи та мотиви сторони захисту щодо недопустимості протоколу огляду місця пригоди і плану-схеми до нього від 04 жовтня 2018 року та висновків експертів, обґрунтувавши це лише тим, що  він дослідив докази безпосередньо в судовому засіданні та дав їм належну правову оцінку.
Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів, зазначених в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Перша»   ОСОБА_15 і не мотивував належним чином свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції у частині, що стосується вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_3 .
Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК зазначено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, у якому розмірі та в якому порядку.
Тобто під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер правовідносин, що склалися між учасниками, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області вироком від 17 лютого 2021 року ухвалив стягнути, зокрема, на користь ОСОБА_3 із ПрАТ «Страхова компанія «Перша»: 2208 грн                                      на евакуацію автомобіля з місця ДТП до місця стоянки, 900 грн на евакуацію автомобіля до місця постійного зберігання, 1800 грн на проведення судової автотоварознавчої експертизи, а також  212,50 грн на ліки. 
В апеляційній скарзі цивільний відповідач стверджував, що під час вирішення цивільного позову суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, які стосуються цивільного позову, належним чином не дослідив і не оцінив  квитанцію від 30 жовтня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_3 сплатив на рахунок ХФ ДП МВСУ «Інформ-Ресурси» 2208 грн за зберігання транспортного засобу на спецмайданчику та доставку, а також квитанцію і акт виконаних робіт від 30 жовтня 2018 року, відповідно до яких ОСОБА_3   замовив  у ФОП ОСОБА_4  транспортні послуги з перевезення автомобіля «Hyundai Sonata» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) з вул. Купріна на пров. Тупіковий у м. Хмельницькому (900 грн). 
Цивільний відповідач вважав, що міськрайонний суд помилково не врахував положень законодавства, якими регламентовано порядок відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням речових доказів у кримінальному провадженні та, вирішуючи позов потерпілого  ОСОБА_3 , неправильно стягнув із ПрАТ «Страхова компанія «Перша» 2208 грн  за зберігання автомобіля на спецмайданчику, які належало стягнути з державного бюджету. Крім того, посилаючись на приписи Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»та Цивільного кодексу України, представник цивільного відповідача наголошував про те, що не передбачено виплати страхового відшкодування за збитки, пов`язані з перевезенням пошкодженого транспортного засобу зі штрафмайданчика. 
Апеляційний суд не перевірив вищевказаних доводів цивільного відповідача та не зазначив у  своїй ухвалі мотивованих підстав, на яких вважав ці доводи необґрунтованими.
Крім того, не надано відповіді й на інші доводи апеляційної скарги цивільного відповідача, зокрема, щодо належного обґрунтування та підтвердження потерпілим витрат на ліки в розумінні положень ст. 24 Закону № 1961-ІV. Апеляційний суд формально погодився з висновком суду першої інстанції, обмежившись лише вказівкою про безпідставність цього доводу та доводу про необґрунтоване стягнення на користь ОСОБА_3 з ПрАТ «Страхова компанія «Перша» 1800 грн витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи, яку, як убачається з матеріалів кримінального провадження, було проведено за ініціативи слідчого. До того ж, спростовуючи доводи представника цивільного відповідача про безпідставність стягнення зазначених витрат на проведення експертизи, суд апеляційної інстанції недоречно вказав щодо стягнення із обвинуваченої процесуальних витрат за іншого виду експертизу - автотехнічну.
З урахуванням викладеного ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, її зміст не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а процедуру апеляційного перегляду було здійснено формально, унаслідок чого має бути скасовано вказане рішення та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, ухвала Хмельницького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року щодо  ОСОБА_1 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_1 та представника цивільного відповідача ОСОБА_16  - частковому задоволенню.
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в  постанові касаційного суду, розглянути провадження з дотриманням вимог закону, зокрема ст. 404 КПК, належним чином перевірити необхідність повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження та  повторного дослідження доказів, належно перевірити доводи апеляційної скарги обвинуваченої та представника цивільного відповідача, надати на них змістовні відповіді та ухвалити рішення, яке відповідатиме вимогам статей 370, 419 КПК.
Керуючись статтями433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 та касаційну скаргу представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Перша» ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року щодо  ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                         є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_5                             ОСОБА_6                                 ОСОБА_7