Постанова                                                  
Іменем України
 
21 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/24363/20
провадження № 61-6802св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,            Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Національна Академія Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, Адміністрація Державної прикордонної служби України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Національної Академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій щодо повернення на доопрацювання облікової житлової справи, відмови в наданні квартири та зобов`язання надати однокімнатну квартиру
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 червня 2022 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати дії Адміністрації Державної прикордонної служби (далі - Адміністрація держприкордонслужби) щодо повернення на доопрацювання облікової житлової справи протиправними, визнати дії Національної Академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (далі - НАДПСУ) щодо відмови у наданні однокімнатної квартири протиправними та зобов`язати НАДПСУ надати йому однокімнатну квартиру.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він протягом 1968-2003 років проходив військову службу в Збройних Силах СРСР та України, має 35 календарних років вислуги. У період 1993-2003 років проходив службу                       в НАДПСУ. В листопаді 2003 року він був звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я та залишився перебувати на обліку для поліпшення житлових умов. Листом Адміністрації держприкордонслужби від 28 жовтня 2013 року                       № 721/Г-6107 його повідомлено про перебування у списках осіб НАДПСУ, які потребують поліпшення житлових умов, з 27 вересня 2000 року в загальному порядку за № 1 із складом сім`ї. Листом НАДПСУ від 05 квітня 2017 року його повідомлено про рішення щодо залишення його на квартирному обліку в НАДПСУ разом з дружиною ОСОБА_2 .
 
На засіданні командування та житлової комісії НАДПСУ, оформленому протоколом від 13 лютого 2020 року № 1, прийнято рішення про надання йому постійного житла - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , на склад сім`ї з двох осіб: його та дружини.
 
Однак листом від 26 травня 2020 року № 0704-5459/0/6-20 його повідомлено про те, що облікова житлова справа була повернена на доопрацювання у зв`язку                               з порушенням житловою комісією НАДПСУ норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Оскільки він під час перебування на військовій службі у встановленому порядку був визнаний особою, яка потребує поліпшення житлових умов, та протягом                       20 років перебував на обліку для поліпшення житлових умов, вважає незаконною відмову у наданні йому житлового приміщення. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 31 березня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 01 квітня 2022 року про виправлення описки, позов задовольнив частково. Визнав неправомірними дії Адміністрації держприкордонслужби щодо повернення облікової справи                   ОСОБА_1 про забезпечення житлом на доопрацювання. Визнав неправомірними дії НАДПСУ щодо відмови в забезпеченні житлом ОСОБА_1 . Зобов`язав НАДПСУ розглянути питання щодо забезпечення житлом                                ОСОБА_1 . В іншій частині позову відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними, оскільки відмова НАДПСУ у наданні позивачу житла з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про соціальний                                      і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», порушує права позивача. Зміни до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на які посилалась Адміністрація держприкордонслужби, набули чинності 01 січня 2005 року, тобто після звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Водночас згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку, у зв`язку з чим вказані зміни до статті                    12 Закону до позивача застосованими бути не можуть. При цьому суд дійшов висновку про те, що вимога про зобов`язання надати житло не входить до дискреційних повноважень суду та не передбачена законом. Для ефективного судового захисту цивільного права позивача суд дійшов висновку про необхідність поновлення порушеного права шляхом зобов`язання НАДПСУ розглянути питання щодо забезпечення позивача житлом.
 
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області додатковим рішенням                    від 06 квітня 2022 року стягнув з НАДПСУ та Адміністрації держприкордонслужби на користь держави судовий збір у розмірі по 1 261,20 грн з кожного.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Хмельницький апеляційний суд постановою від 28 червня 2022 року апеляційну скаргу Адміністрації держприкордонслужби задовольнив. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня                        2022 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2022 року скасував та ухвалитв нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Судові витрати у розмірі 3 783,60 грн, що були понесені Адміністрацією держприкордонслужби в суді апеляційної інстанції, компенсував за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що надання ОСОБА_1 квартири житловою площею 18,7 кв. м є необґрунтованим, оскільки в спірному випадку розмір житлової площі, яка буде передана ОСОБА_1 та його дружині, значно перевищить максимально допустимий розмір житлової площі на одну особу, який становить 13,65 кв. м.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У липні 2022 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 червня 2022 року та залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                          від 31 березня 2022 року. 
 
Як підставу касаційного оскарження зазначив те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                                     від 13 червня 2018 року у справі № 757/10624/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме  частини першої статті 48 ЖК України, щодо обчислення житлової площі у разі використання особою житлових чеків, тобто чи мають враховуватися житлові чеки, використані під час попередньої приватизації квартири, та чи враховується житлова площа громадян у випадку, якщо вони були використані; суд не дослідив зібрані у справі докази, а саме документи, що підтверджують статус особи, яка має право на додаткову житлову площу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що, відмовляючи у виділенні позивачу квартири Адміністрація держприкордонслужби посилалася на абзац четвертий пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», отже, позивач вже отримував житло. Така відмова у наданні житла є незаконною, оскільки пункт             2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 05 січня 2005 року, визначає, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують  поліпшення  житлових умов, до набрання чинності цим Законом, забезпечуються  жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше  встановленого законодавством порядку, яким не встановлено обмеження щодо отримання житла один раз протягом усього часу проходження військової служби.
 
У зв`язку з цим місцевий суд визнав протиправними дії Адміністрації держприкордонслужби щодо непогодження рішення житлової комісії про виділення позивачеві однокімнатної квартири із підстав, зазначених у відмові. 
 
Водночас, погоджуючись з таким висновком суду, апеляційний суд взяв до уваги іншу підставу для відмови у наданні позивачеві житла (перевищення норм житлової площі). Однак жодного рішення про відмову у наданні позивачу та його дружині квартири з цієї підстави відповідач не приймав, а тому апеляційний суд, взявши до уваги ці обставини, безпідставно відмовив у задоволенні позову.
 
У вересні 2022 року Адміністрація держприкордонслужби та НАДПСУ подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення,                                а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення є законним                           і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав їм належну правову оцінку.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
06 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що  ОСОБА_1 перебуває у списках осіб НАДПСУ, які потребують поліпшення житлових умов, з 27 вересня 2000 року в загальному порядку, порядковий номер 44, а також у першочерговому порядку за порядковим номером 2 в черзі для отримання житла як учасник бойових дій.
 
Згідно з витягом з наказу Адміністрації держприкордонслужби від 11 листопада 2003 року № 146-ос капітана 1 рангу ОСОБА_1 12 листопада 2003 року звільнено з військової служби на підставі статті 67 «б» (за станом здоров`я)                                  у запас Збройних Сил України. Вислуга років на 01 листопада 2003 року становила календарних 35 років, 02 місяці, 21 день, пільгових 03 роки, 08 місяців 27 днів, всього 38 років, 11 місяців, 18 днів.
 
Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 12 вересня           1996 року № 1143 ОСОБА_1 складом сім`ї 4 особи: він, дружина, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі ордера № 004079 серії ХНМ були забезпечені житлом - трикімнатною квартирою загальною площею 58,5 кв. м, яка 09 січня 1998 року була приватизована позивачем та членами його сім`ї, які на час проведення приватизації були зареєстровані у даному житлі, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,                      ОСОБА_9 .
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належить 1/7 частина квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60 кв. м, житловою -35,6 кв. м, що становить 8,57 кв. м. та 5,08 кв. м. відповідно. ОСОБА_2 на праві власності належить 2/7 частини цієї квартири, що становить 17,14 кв. м та                    10,16 кв. м відповідно.
 
Згідно з витягом з протоколу № 1 спільного рішення командування та житлової комісії НАДПСУ від 04 квітня 2017 року у зв`язку з поданою ОСОБА_1 заявою внесено зміни до квартирно-облікової справи та змінено склад його сім`ї. Встановлено, що до складу сім`ї ОСОБА_1 належить він та дружина               ОСОБА_2 . Інші члени сім`ї, які перебували на обліку покращення житлових умов як члени сім`ї позивача, а саме: дочка ОСОБА_7 , внук ОСОБА_8 , внук ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_10 , онука ОСОБА_11 , виключені на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 22 березня 2017 року.
 
Спільним рішенням командування та житлової комісії НАДПСУ від 03 лютого        2020 року ОСОБА_1 вирішено надати постійне житло - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , на склад сім`ї дві особи - йому та дружині.
 
Листом НАДПСУ від 11 червня 2020 року № 704/1943 ОСОБА_1 повідомлено, що житлова комісія академії 13 лютого 2020 року прийняла рішення про надання йому складом сім`ї дві особи однокімнатної квартири на АДРЕСА_4 . Квартирно-облікову житлову справу було направлено до Адміністрації держприкордонслужби на погодження. 
 
Згідно з відповіддю Адміністрації держприкордонслужби від 01 червня 2020 року № 2687 вказана справа повернулася без погодження з підстав порушення норм абзацу четвертого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», оскільки ОСОБА_1 09 жовтня 1996 року вже отримав житлове приміщення, яке відповідало встановленим нормам та розмірам для кількості членів сім`ї позивача.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами               1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу,                  а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
 
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
 
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).
 
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
 
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
 
Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
 
Стосовно терміна «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів),             а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду                                  від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі                                  № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі                                                         № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня                   2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року                               у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі                                   № 1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21),                          від 29 вересня 2020 року у справах № 368/561/19 (пункт 22) і № 712/5476/19 (пункт 19), від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня                  2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72)).
 
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив визнати дії Адміністрації держприкордонслужби щодо повернення на доопрацювання облікової житлової справи протиправними, визнати дії НАДПСУ щодо відмови у наданні однокімнатної квартири протиправними та зобов`язати НАДПСУ надати йому однокімнатну квартиру.
 
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації держприкордонслужби від 20 грудня 2007 року № 1040 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), усі питання, пов`язані                                 з наданням та забезпеченням житловою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби та перебування на обліку житловими комісіями органів Держприкордонслужби або в судовому порядку.
 
Пунктами 1.1, 1.2, 1.4 вказаної інструкції перебачено, що вона визначає   організацію забезпечення житловими приміщеннями  військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, в органах Державної прикордонної служби України після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей, уключаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей). Військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожному органі Державної прикордонної служби формується фонд службового житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист  військовослужбовців та членів їх сімей», забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання відповідно до  раніше установленого законодавством порядку. 
 
Отже, у спірних правовідносинах відповідачі наділені повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій    з огляду на  його особливий статус, визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.
 
При цьому слід ураховувати, що для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).
 
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба         в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті                                              4 КАС України).
 
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає                             у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю,                      а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
 
Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.
 
Позивач мотивував позов тим, що його протиправно позбавили соціальної гарантії, передбаченої для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу.
 
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2 частини першої статті                          19 КАС України).
 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 82 постанови від 08 червня 2022 року                         у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) дійшла висновку, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.
 
Оскільки у справі, яка переглядається, спір стосується забезпечення військовослужбовця житловими приміщеннями, що є відповідною соціальною пільгою, передбаченою державою у зв`язку з проходженням публічної (військової) служби, а відповідачі у цих правовідносинах виконують публічно-владні управлінські функції, спір, що виник між сторонами, є адміністративно-правовим, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 279/5240/18 (провадження 61-11930св20) та від 25 серпня 2022 року      у справі № 161/21587/20 (провадження № 61-16069св21).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу,                                            є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянули в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 414 ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд роз`яснює позивачу, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови позивач може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                                         від 31 березня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 червня 2022 року скасувати.
 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної Академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій щодо повернення на доопрацювання облікової житлової справи, відмови у наданні квартири та зобов`язання надати однокімнатну квартиру закрити.
 
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
 
Попередити ОСОБА_1 про те, що в разі не подання ним протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією справу буде повернено до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко    В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов