ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" серпня 2022 р.                                                                   Справа №921/256/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого  судді                                                                                Скрипчук О.С.
суддів                                                                                                    Кравчук Н.М.
                                                                                                    Матущака О.І.
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» за № 370014 від 03.06.2022 (вх. № 01-01-05/1241/22 від 07.06.2022) 
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2021 (повний текст рішення складено 20.05.2022, м. Тернопіль, суддя Я.Я. Боровець) 
у справі № 921/256/21
за позовом: Акціонерного товариства «Укрпошта», м. Київ в особі Тернопільської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта», м. Тернопіль 
до відповідача: Відкритого акціонерного товариства «Тернопільобленерго», м. Тернопіль
про стягнення помилково перерахованих коштів у розмірі 47 741,30 грн, 
ВСТАНОВИВ
Акціонерне товариство «Укрпошта» в особі Тернопільської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до відповідача Відкритого акціонерного товариства «Тернопільобленерго» про стягнення помилково перерахованих коштів у розмірі 47 741,30 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору №159/090427 від 01.09.2011 позивач здійснював розрахунково-касове обслуговування шляхом прийому готівкових коштів від фізичних осіб в оплату вартості електроенергії та перерахував їх на рахунок відповідача, проте, внаслідок технічного збою Тернопільською дирекцією АТ «Укрпошта» помилково було перераховано Відкритому акціонерному товариству «Тернопільобленерго» кошти в сумі 47 741,30 грн.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2021 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення помилково перерахованих коштів у розмірі 47 741,30 грн, відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами у даній справі існували договірні відносини і спірні кошти були перераховані на підставі цього договору, а тому не можуть бути повернуті на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Не погоджуючись з даним рішенням суду Акціонерне товариство «Укрпошта» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2021 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом не надано належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи та аргументам наведеним позивачем. Не враховано, що інформація про подвійне (потрійне) перерахування платежів міститься в Реєстрах перерахованих платежів та підтверджується Інформацією (скріншотами) з бази даних Автоматизованої підсистеми «Он-лайн безквитанційні платежі», Реєстрами прийнятих платежів ф.10-п, а також Інформацією по особових рахунках, долученою відповідачем до відзиву.
Апелянт стверджує, що при вирішенні даного спору судом порушено норми матеріального права, оскільки суд безпідставно дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин у справі норми ст. 1212 ЦК України  та покликається на те, що умовами договору не передбачено подвійне (потрійне) перерахування від фізичних осіб платежів відповідачу.
Разом з тим, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевим господарським судом вирішено даний спір без застосування положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.
Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до ч. 4, ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. На думку скаржника, суд першої інстанції повинен був надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів встановлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Апелянт зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, а саме: ч.ч.8, 9 ст. 165 ГПК України та ст. 80 ГПК України, оскільки судом у даній справі враховані висновки відповідача викладені у відзиві на позов, який поданий із пропуском строку встановленого судом.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу № 2771/40 від 30.06.2020, в якому просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2021 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2011 року між Українським державним підприємством поштового зв"язку «Укрпошта», (правонаступник якого є Акціонерне товариство «Укрпошта» ) та Відкритим акціонерним товариством «Тернопільобленерго» (клієнт) укладено договір № 159/090427. Предметом даного договору є організація та здійснення поштою розрахунково-касового обслуговування шляхом прийому готівкових коштів від фізичних осіб в оплату вартості електроенергії, робіт та послуг з використанням відповідних документів, згідно чинного законодавства та перерахування цих коштів на рахунки клієнта (п.1.1 договору).
Пунктом 1.2 договору визначено, що безпосередніми замовниками за цим договором є райони електричних мереж (РЕМ) структурні підрозділи ВАТ «Тернопільобленерго», а безпосередніми виконавцями - центри поштового зв"язку і поштамп - відособлені структурні підрозділи Тернопільської дирекції.
У п. 5.1. договору сторони погодили, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє протягом одного року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за 20 днів до закінчення терміну дії договору жодна з сторін не повідомить про свій намір розірвати договірні відносини.
На виконання умов договору, 20.08.2018 Тернопільською дирекцією АТ «Укрпошта» здійснено перерахування на рахунок ВАТ «Тернопільобленерго» грошових коштів у сумі 26  884,13 грн., про що свідчать платіжні доручення: №107164 на суму 11 832,75 грн, №107141 на суму 572,46 грн, №108284 на суму 4850,69 грн, № 107140 на суму 1765,87 грн, №107142 на суму 2317,73 грн, № 108282 на суму 2120,18 грн, № 108283 на суму 3977,26 грн, № 107144 на суму 757,47 грн, № 107104 на суму 3469,33 грн, № 107143 на суму 2361,81 грн, № 108285 на суму 2281,41 грн, № 107161 на суму 2989,09 грн.
Однак, як стверджує позивач, внаслідок технічного збою Тернопільською дирекцією АТ «Укрпошта» було помилково повторно перераховано на рахунок ВАТ «Тернопільобленерго» 26  884,13 грн. (отримувач коштів – Чортківський РЕМ ВАТ «Тернопільобленерго»), про що свідчать платіжні доручення №128634 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 9151,06 грн); № 128696 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 2281,37 грн); №128622 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 178,34 грн); № 128695 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 4999,34 грн); № 128698 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 2361,81 грн); № 128636 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 5679,72 грн); № 128635 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 466,62 грн); № 128633 від 27.04.2018 (перерахована сума у розмірі 1765,87 грн).
Окрім того, позивач зазначає, що АТ «Укрпошта» було помилково перераховано на рахунок ВАТ «Тернопільобленерго» 11 782,70 грн - отримувач коштів Підволочиський РЕМ ВАТ «Тернопільобленерго» та 9074,47 грн - паотримувач коштів Бучацький РЕМ ВАТ «Тернопільобленерго», про що свідчать платіжні доручення № 130869 від 02.05.2018 (перерахована сума у розмірі 11782,70 грн); № 108589 від 20.04.2018 (перерахована сума у розмірі 9074,47 грн).
Позивач вказує, що грошові кошти у сумі 26 884,13 грн, які двічі надійшли на рахунок Чортківського РЕМ ВАТ «Тернопільобленерго» фактично було сплачено фізичними особами лише один раз, та грошові кошти у сумі 11 782,70 грн, що надійшли на рахунок Підволочиського РЕМ ВАТ «Тернопільобленерго» та у сумі 9074,47 грн, що надійшли на рахунок Бучацького РЕМ ВАТ «Тернопільобленерго» це власні кошти позивача та які помилково перераховані з рахунку Тернопільської дирекції АТ «Укрпошта».
19.04.2021 позивач звернувся до відповідача з претензіями за № 432-413, за № 432-414 та за №432-417 щодо повернення помилково перерахованих коштів у розмірі 47 741,30 грн, які не належать відповідачу. Проте, казані претензії залишені без відповіді та задоволення.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст.ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагалася.
В даному випадку, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 159/090427, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг з організації та здійснення Поштою розрахунково-касового обслуговування шляхом прийому готівкових коштів від фізичних осіб в оплату вартості електроенергії, робіт та послуг з використанням відповідних документів згідно чинного законодавства та перерахування цих коштів на рахунки клієнта.
Так, судом встановлено, що позивачем за період квітень-травень 2018 року було здійснено перерахування грошових коштів (прийнятих на користь відповідача платежів) на рахунок ВАТ «Тернопільобленерго» по платіжних дорученнях, які зазначені вище.
Однак, як зазначає позивач, внаслідок технічного збою, останнім помилково перераховано на рахунок відповідача кошти в сумі 47  741,30 грн.
Згідно ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Крім того згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).
Подібний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19.
Таким чином, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.
Як уже було встановлено вище, між сторонами виникли правовідносини на підставі укладеного договору, за умовами якого спірні кошти перераховані позивачем із конкретною правовою підставою, відповідно такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути стягнено з відповідача відповідно до положень статті 1212 ЦК України.
Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.
Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до цих відносин положень ст. 1212 ЦК України, яка передбачає позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права.
Щодо решти посилань позивача на ч. 2 п. 2.36 п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004, слід зазначити наступне.
Пунктом 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22 (далі - Інструкція, яка була чинна станом на момент виникнення спірних відносин) визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 11 цієї Інструкції.
Пунктом 1.19. Інструкції передбачено, що банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом, а також за повноту і своєчасність сплати клієнтом податків, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) (обов`язкових платежів).
Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник, який у разі її невідповідності має відшкодовувати банку завдану внаслідок цього шкоду.
Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку (п. 2.3. Інструкції).
В даному випадку, із платіжних доручень які додані позивачем до позовної заяви вбачається, що в призначенні платежу вказано в графі кошти перераховуються як: "оплата за електроенергію згідно Договору №159/090427 від 01.09.2011".
Як визначено п. 1.4. Інструкції, неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Пунктом 2.35. Інструкції передбачено, що кошти, які помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.
Згідно п. 2.29. Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.
Матеріалами справи не підтверджується, що позивач відкликав з банку платіжні доручення. 
Враховуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Твердження скаржника, що на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів встановлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, судова колегія вважає безпідставним, оскільки суд першої інстанції розглянув заявлені позовні вимоги АТ «Укрпошта» в межах заявлених ним вимог, як це визначено ст. 13 ГПК України. Окрім того, суд самостійно не вправі змінювати зазначені в позовній заяві підстави позову, так як такі дії суду призвели би до зміни обраного позивачем способу захисту права. Заяви ж позивача про зміну підстав позову у матеріалах справи відсутні.
Твердження апелянта про те, що судом у даній справі враховані висновки відповідача викладені у відзиві на позов, який поданий із пропуском строку встановленого судом, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, судом оцінюються критично, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.
Отже, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В :
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» за № 370014 від 03.06.2022 (вх. № 01-01-05/1241/22 від 07.06.2022) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2021 у справі № 921/256/21 -  залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя                                                                       О.С. Скрипчук

Суддя                                                                                          О.І. Матущак

Суддя                                                                                           Н.М. Кравчук