ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 712/3027/15-к
провадження № 51-271км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
виправданого                                              ОСОБА_7  (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні скаргу прокурора у провадженні ОСОБА_8 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року щодо 

ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Хмільника Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнаного невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 372 Кримінального кодексу України (далі – КК).   
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від  02 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК, та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.
Цим же вироком  ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 372 КК, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
Він, 24 січня 2014 року близько 17:00, перебуваючи у службовому приміщенні Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області на вул. Грибоєдова, 63, діючи умисно, з кар`єристських спонукань, з метою одержання не правомірної вигоди у вигляді просування по службі та неправомірної вигоди для невстановлених слідством осіб із числа керівництва правоохоронних органів, у вигляді усунення перешкод з боку учасників мирних акцій, зловживаючи владою та своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, ігноруючи вимоги ст. 9 КПК щодо обов`язку слідчого всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження та забезпечити прийняття законних процесуальних рішень, а також вимоги ч. 1 ст. 276 КПК, згідно з якою повідомлення про підозру здійснюється у випадках затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення, наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, склав у вказаному провадженні письмове повідомлення ОСОБА_9 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 2 ст. 341 КК.
При цьому ОСОБА_7 , зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, особисто склав та вніс у повідомлення про підозру вигадані ним завідомо неправдиві відомості про те, що 23 січня 2014 року ОСОБА_9 брав активну участь у масових заворушеннях, блокуванні та захопленні приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на АДРЕСА_2 .
Склавши завідомо неправдивий документ – повідомлення про підозру, ОСОБА_7 чітко усвідомлював, що обставини, вказані ним у підозрі, не відповідають матеріалам кримінального провадження і він притягує до кримінальної відповідальності завідомо невинного ОСОБА_9 за вчинення закінчених складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 2 ст. 341 КК.
Також ОСОБА_7 достовірно знав, що жодних дій, передбачених диспозиціями статей 294, 341 КК, пов`язаних з організацією масових заворушень, а також активної участі в масових заворушеннях, блокуванні та захопленні приміщення Черкаської ОДА ОСОБА_9 не вчиняв і вчинити не міг, оскільки матеріалами кримінального провадження не підтверджено факту перебування ОСОБА_9 на місці скоєння масових заворушень у відповідний час їх скоєння.
Однак, бажаючи виконати свій умисел, спрямований на притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності, поєднане з обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину, ОСОБА_7 вчинив службове підроблення, а саме склав та підписав завідомо неправдивий документ – повідомлення про підозру, після чого 24 січня 2014 року близько 15:00 особисто надав це повідомлення на погодження процесуальному керівнику, керуючись ч. 1 ст. 277 КПК
Описаними вище протиправними діями ОСОБА_7  як співробітник правоохоронного органу, завдав істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_9 , що передбачені та гарантовані статтями 3, 19, 29, 59, 63 Конституції України, які знайшли широке висвітлення у вітчизняних та іноземних засобах масової інформації, в мережі Інтернет, набули широкого резонансу, викликали глибоке обурення громадян України та міжнародної спільноти, що призвело до підриву авторитету та престижу всієї системи правоохоронних органів України загалом та органів прокуратури зокрема як в Україні, так і за її межами.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 25 серпня 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що районний суд не дотримався правил ст. 94 КПК, оскільки не дав належної оцінки усім зібраним доказам у їх сукупності, зокрема показанням свідків, не в повній мірі встановив усі фактичні обставини справи, неправильно відобразив показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , безпідставно відкинув обвинувачення в певній частині та не врахував показань потерпілого ОСОБА_9 .
Крім цього, прокурор указує, що суд першої інстанції порушив вимоги статей 22, 23 КПК, адже не допитав частини свідків та не дослідив усіх письмових доказів, наданих стороною обвинувачення.
Також прокурор не погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності у  ОСОБА_7 прямого умислу на вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
У свою чергу, на думку прокурора, суд апеляційної інстанції недоліків, допущених районним судом, не усунув, апеляційний розгляд провів формально, неповно, належним чином не перевірив доводів, викладених у поданій апеляційній скарзі, всупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК повторно не дослідив доказів, а отже, ухвала цього суду не відповідає положенням статей 370, 419 зазначеного Кодексу. 
Між тим прокурор указує на відсутність в матеріалах кримінального провадження звукозаписів деяких судових засідань, що також залишилося поза увагою апеляційного суду, який належного спростування цих доводів не навів.
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду виправданий та його захисник подали письмові заперечення, у яких указують про необґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу не підтримала, захисник ОСОБА_6 та виправданий ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Як регламентовано ч. 1 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК, де визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено такого: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Так, розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо виправдання ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви визнання цих доводів безпідставними колегія суддів вважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Аргументуючи висновки щодо виправдання ОСОБА_7 , місцевий суд указав на таке.
З формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 , убачається, що він вчинив дії, які кваліфіковано як зловживання службовою особою владою, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе чи інших фізичних осіб, використання службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян і державним інтересам.
Оскільки, на переконання районного суду, жодного доказу цим твердженням сторона обвинувачення не надала, суд визнав їх припущеннями.
У свою чергу апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, указав, що злочин, передбачений ст. 364 КК належить до злочинів із матеріальним складом і вважається закінченим з моменту заподіяння істотної шкоди, яка виражається у завданні матеріальних збитків у певних розмірах.
Згідно з п. 3 примітки до ст. 364 КК істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 цього Кодексу вважається така шкода, яка у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Проте, враховуючи, що у кримінальному провадженні ані з письмових доказів, ані з показань свідків не було встановлено, що ОСОБА_7 своїми діями завдав будь-яких матеріальних збитків ОСОБА_9 , апеляційний суд визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 364 КК.
Верховний Суд погоджується з цією позицією судів попередніх інстанцій і додатково вказує на таке.
Згідно з обвинуваченням завдано істотної шкоди ОСОБА_9 , а саме його охоронюваним законом правам та інтересам, що передбачені та гарантовані статтями 3, 19, 29, 59, 63 Конституції України.
Так, виходячи зі змісту визначення істотної шкоди, наведеного в п. 3 примітки до ст. 364 КК, і зважаючи на те, що її не диференційовано в КК, як це було раніше, на ту, яка полягає в заподіянні матеріальних збитків, і ту, яка має нематеріальний вимір, слід зробити висновок, що істотна шкода має виключно майновий характер.  
Правозастосовна практика Верховного Суду, з огляду на приписи п. 3 примітки до ст.  364  КК, орієнтована лише на кількісний (вартісний) показник виміру істотної шкоди, заподіяної охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб (постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року у справі № 473/5601/14-к (провадження № 51-935км18) та від 17 березня 2021 року у справі № 757/38389/15-к (провадження № 51-2738км20), ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/6812/15-к (провадження № 13-40кс18).
До того ж ОСОБА_9 подав до місцевого суду заяву, у якій зазначив, що ОСОБА_7 своїми діями матеріальної та моральної шкоди йому не заподіяв (т. 1 (судовий), а. п. 121).
Посилання сторони обвинувачення на те, що обвинувачений ОСОБА_7 виконував чиїсь незаконні вказівки, накази і розпорядження про переслідування невинних учасників мирної акції протесту та штучне створення доказів для обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, районний суд вважає не тільки не підтвердженими, а й спростованими доказами.
Апеляційний суд, перевіряючи доводи прокурора, аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі в частині необґрунтованості виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 372 КК, зауважив, що місцевий суд на підставі об`єктивно і всебічно досліджених доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та аналізу об`єктивної і суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень за вказаними вище статтями, дійшов правильного висновку про те, що орган досудового розслідування не довів наявності в  ОСОБА_7 прямого умислу на притягнення до кримінальної відповідальності завідомо невинуватого і на службове підроблення, що в такому разі виключає його кримінальну відповідальність.
Суди попередніх інстанцій зазначили, що вказані обставини підтверджуються: протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 січня 2014 року, яким зафіксовано затримання ОСОБА_9 в порядку ст. 208 КПК; копією повідомлення про підозру ОСОБА_9 від 24 січня 2014 року за ч. 2 ст. 341, ч. 1 ст. 294 КК; копією клопотання про застосування стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 25 квітня 2014 року; копією ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2014 року про обрання стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Разом із цим місцевий суд доречно послався у своєму рішенні на те, що завідомо невинною повинна вважатись особа у випадку: а) якщо події злочину взагалі не було; б) якщо в діянні відсутні ознаки злочину; в) якщо потерпілому інкримінується більш тяжкий, ніж фактично вчинений злочин. Факт невинності особи, наявності обставин, які виключають провадження у справі, точно, тобто достеменно, повинен бути відомий особі, котра вчиняє такий злочин. Якщо особа не усвідомлює, що притягає до кримінальної відповідальності невинного (наприклад, унаслідок неправильної оцінки зібраних доказів, службової недбалості, недостатньої кваліфікації тощо), то для неї можлива дисциплінарна або навіть кримінальна відповідальність, але за іншою статтею кримінального закону, наприклад за ст. 367 КК. Добросовісна помилка прокурора (слідчого), коли він переконаний стосовно доведеності фактів і висновків, викладених у письмовому повідомленні про підозру, взагалі виключає кримінальну відповідальність.
Із формулювання обвинувачення прослідковується, що на момент прийняття рішення про повідомлення потерпілому ОСОБА_9 про підозру в матеріалах кримінального провадження містились копії рапортів міліції про затримання близько 40 осіб за організацію та вчинення масових заворушень, блокування Черкаської ОДА.
Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час судового розгляду пояснили, що 23 січня 2014 року були масові заворушення біля приміщення Черкаської ОДА в м. Черкасах. На місце пригоди було направлено працівників поліції, для забезпечення правопорядку. Найактивніших протестувальників було затримано та доставлено до райвідділів. Щодо ОСОБА_9 був складений протокол впізнання, згідно з яким він був опізнаний працівниками поліції. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що рапорт про затримання ОСОБА_9 він бачив.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, за погодженням із прокурором ОСОБА_11 . 24 січня 2014 року ОСОБА_7 склав письмове повідомлення про підозру ОСОБА_9 (т. 4 (долучених матеріалів), а. п. 3, 4).
Наступного дня за погодженням із заступником прокурора Черкаської області ОСОБА_12 ОСОБА_7 сформував клопотання про обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою (т. 4 (долучених матеріалів), а. п. 11, 12).
Того ж дня слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси ухвалою від 25 січня 2014 року вказане вище клопотання задовольнив (т. 4 (долучених матеріалів), а. п. 13).
Таким чином, докази причетності  ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення були предметом дослідження слідчим суддею та апеляційним судом під час обрання та зміни запобіжного заходу. Клопотання про обрання і зміну запобіжного заходу ОСОБА_9 було задоволено, а отже, на той час наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінальних правопорушень не викликала сумнівів.
При цьому суд першої інстанції констатував те, що доказів визнання незаконності вищезазначеного рішення слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою сторона обвинувачення не надала.
Отже, за встановлених місцевим і апеляційним судами фактичних обставин справи, які підтверджуються дослідженими у кримінальному провадженні доказами, колегія суддів уважає, що суди попередніх інстанцій правомірно встановили відсутність прямого умислу на вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч.  2 ст. 372 КК. Прокурор зазначені висновки не спростував.
Колегія суддів уважає безпідставними доводи касатора про недотримання судом першої інстанції положень ст. 94 КПК та зазначає таке.
За змістом положень ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Натомість вищенаведені підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції. 
Оспорювання прокурором установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до  тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів уважає доводи щодо неповноти й неправильної оцінки судами показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та неврахування показань потерпілого ОСОБА_9 безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій належним чином проаналізували ці показання й зіставили з іншими доказами, зібраними у ході досудового розслідування, та з їх урахуванням дійшли висновку щодо виправдання ОСОБА_7 .
Твердження прокурора про порушення ст. 22 КПК через те, що суд першої інстанції не провів допиту ряду свідків обвинувачення, колегія суддів уважає надуманими.
Згідно з частиною 1  вказаної статті кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
За частиною 3 ст. 23 КПК сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Прибуття в суд перекладача (за винятком залучення його судом), свідка, спеціаліста або експерта забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику (ч. 2 ст. 327 КПК).
Колегія суддів Верховного Суду не вбачає жодних підстав уважати порушеними вимоги статей 10, 22 КПК щодо створення необхідних умов для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуті відповідно до вимог КПК.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд неодноразово постановляв ухвали про примусовий привід свідків (т. 2, а. п. 76, 91, 126, 168), однак протягом тривалого часу ані прокурор, ані уповноважений орган на виконання ухвали про привід свідків, явку останніх у судові засідання не забезпечили.
При цьому згідно з пунктами 2, 3 ч. 3 ст. 28 КПК критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.
Враховуючи, що протягом тривалого судового розгляду (понад 4 роки) сторона обвинувачення не забезпечила явки своїх свідків, а також не обґрунтувала необхідності їх допитати, зокрема, не вказала які саме обставини, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, вони мають повідомити, колегія суддів уважає, що порушення ст. 22 КПК відсутні.
Більше того, слід зазначити, що для встановлення обставин кримінального провадження має значення не кількісний показник доказів, а спроможність цих доказів довести достовірність фактів і обставин.
Посилання прокурора на порушення апеляційним судом правил, визначених ч. 3 ст. 404 КПК, необґрунтовані.
Згідно із журналом і звукозаписом судового засідання від 25 серпня 2021 року апеляційний суд у повному обсязі розглянув клопотання прокурора про повторне дослідження доказів та в процесуальному порядку відмовив у його задоволенні (т. 3, а. п. 195, 196). 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що клопотання прокурора обумовлено виключно незгодою з рішенням місцевого суду та його висновками, викладеними у вироку, що в розумінні положень ч. 3 ст. 404 КПК не є підставою для повторного дослідження обставин провадження та наявних у ньому доказів під час апеляційного розгляду.
Отже, допущення судом апеляційної інстанції процесуальних порушень касаційний суд не встановив, а безпосередня наявність клопотання не є підставою для його обов`язкового задоволення.
Доводи прокурора про те, що відсутні звукозаписи судових засідань від 26 лютого, 18 березня, 23 квітня, 21 травня, 01 липня, 05 серпня, 01 і  29 жовтня, 02 листопада 2020 року,  а звукозапис судового засідання від 01 лютого 2016 року є неякісним, колегія суддів уважає неспроможними.
Так, доводи про відсутність звукозаписів судового засідання від 26 лютого, 18 березня, 05  серпня, 01 і 29 жовтня, 02 листопада 2020 року, повністю спростовується матеріалами кримінального провадження, до яких долучено ці звукозаписи, що прослуховуються.
Звукозаписи судових засідань від 23 квітня, 21 травня, 01 липня 2020 року дійсно відсутні, проте в матеріалах справи наявні довідки про зняття кримінального провадження з розгляду, а отже, згідно з положеннями ч. 4 ст. 107 КПК фіксування технічними засобами не здійснювалося.
Неналежна якість технічного запису судових засідань від 01 лютого 2016 року, на що посилається прокурор у касаційній скарзі не може визнаватись істотним порушенням вимог КПК з огляду на вимоги ст.  412 цього Кодексу.  Крім того, прокурор не зазначив, у чому ж полягає істотність такого порушення, як саме воно перешкодило або могло перешкодити суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження, забезпечити права і законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Аргументи прокурора про те, що суд першої інстанції не дав оцінки усім письмовим доказам, досліджених у судовому засіданні, а тому істотно порушено вимоги КПК, колегія суддів уважає такими, що не мають достатньої сили переконання.
Зокрема, з огляду на обставини цього провадження та підстави для виправдання ОСОБА_7 ті докази, на які посилається прокурор не мають правового значення та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Твердження прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. З урахуванням позицій ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні доводи зазначені в апеляційній скарзі прокурора, навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,  які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не встановив.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                    ОСОБА_3