ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О.
 
справа № 640/13989/19
провадження № 61-19388св21
 
до постанови Верховного Суду від 24 серпня 2022 року
 
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.
 
І. ФАБУЛА СПРАВИ
ОСОБА_1 у липні 2019 року звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що з 16 травня 2009 року до 25 січня 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Син проживає разом із нею. ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання. Відповідач не намагається зустрічатися та спілкуватися з сином, всіляко ухиляється від обов`язку утримувати дитину, не бере будь-якої участі в забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду та лікування сина.
ОСОБА_1 зазначала, що факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків підтверджується розрахунком заборгованості за аліментами, розмір якої станом на 25 червня 2019 року склав 118 318, 00 грн, інформацією Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №13» Харківської міської ради та Управління освіти адміністрації Київського району Харківської міської ради, які містять відомості про те, що усіма питаннями оздоровлення, лікування та навчання малолітнього ОСОБА_4 опікується його мати.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 06 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, Київський районний суд м. Харкова у задоволенні позову відмовив.
Суд попередив ОСОБА_2 про обов`язок змінити ставлення до виховання дитини і поклав на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що відповідач хоч і має заборгованість за аліментами, але неодноразово намагався виконувати рішення суду та здійснював перерахунок коштів позивачу за її адресою, зазначеною у рішенні суду, тому наявність заборгованості за аліментами на дитину не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд першої інстанції визнав висновок органу опіки та піклування поверховим. Довідки з навчального закладу та медичних установ, які містять загальні фрази щодо неучасті батька у вихованні дитини, не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав.
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_2 має постійне місце роботи, немає доказів того, що він притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним ставленням до дитини, вчиняв насильство стосовно до неї. Відповідачу раніше не оголошувалося попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду повноважних органів. ОСОБА_2 висловив бажання брати участь у вихованні дитини, тому суд зробив висновок про невстановлення підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав.
Також суд апеляційної інстанції оцінив наданий позивачем висновок експерта (фахівця з питань судової експертизи) від 16 листопада 2020 року № 2020/11/16 та зазначив, що цей висновок не є беззаперечним доказом необхідності позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його сина, оскільки небажання дитини спілкуватися з батьком може бути викликане тривалою відсутністю останнього у житті дитини.
 
ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
ОСОБА_1. 26 листопада 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:
- суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20);
- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили певні докази, зокрема постанову про відмову у порушенні кримінальної справи, розрахунок заборгованості за аліментами, висновок Департаменту служб у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, подання державного виконавця про оголошення відповідача у розшук, висновок експерта, докази на підтвердження порушення кримінального провадження стосовно відповідача за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України (за ухилення від сплати аліментів);
- суд першої інстанції безпідставно відмовив у допиті свідків сторони позивача, натомість здійснив допит свідків сторони відповідача.
 
Постановою від 24 серпня 2022 року Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року - без змін.
Залишаючи без змін оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Також Верховний Суд не встановив порушень судом першої інстанції норм процесуального законодавства при вирішенні заяви позивача про допит свідків.
 
ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІ
Із наведеною правовою позицією колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюсь, у зв`язку з чим викладаю окрему думку.
 
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують потрібного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, якого вона потребує для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення потрібне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях стосовно дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першорядна увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які потрібні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У рішенні від 16 липня 2015 року по справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 30 червня 2020 року по справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином та підштовхнула результат справи проти нього. Вочевидь позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи брак будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці стосунки. Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася.
Отже, розглядаючи спір про позбавлення батьківських прав, суд має повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини (дітей), та при ухваленні рішення за наслідками розв`язання спору на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини (дітей).
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції та Верховний Суд, виходив з того, що основною підставою позову про позбавлення відповідача батьківських прав є несплата ним аліментів на дитину, проте за встановленими судами обставинами ОСОБА_2 перераховував ОСОБА_1 аліменти, тому, на переконання суддів, їх неотримання стягувачем через невірно зазначену боржником адресу не свідчить про цілковиту незацікавленість батька в утриманні сина. Також суди не встановили, що відповідач притягувався до відповідальності у зв`язку із неналежним ставленням до дитини, вчиняв насильство стосовно неї та врахували, що ОСОБА_2 в судовому засіданні висловив бажання брати участь у вихованні дитини. З урахуванням зазначеного та виходячи з найкращих інтересів дитини суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про невстановлення підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Втім, на моє переконання, суди першої та апеляційної інстанцій формально поставилися до вивчення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.
У справі, що переглядається, позивач як на підставу позову посилалася не лише на існування заборгованості за аліментами, але й на те, що ОСОБА_2 від народження сина ОСОБА_4 не брав будь-якої участі у вихованні дитини, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не намагався зустрічатися та спілкуватися з сином, не брав участі у забезпеченні потрібних харчування, медичного догляду та лікування сина, на підтвердження чого надала відповідні письмові докази.
На спростування зазначених доводів позовної заяви відповідач надав лише копії квитанцій про перерахування позивачу аліментів.
Водночас, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не врахував, що рішенням від 13 жовтня 2020 року у справі № 953/1222/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року, Київський районний суд м. Харкова стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 05 березня 2010 року до 09 січня 2019 року у розмірі 105 407, 52 грн.
Суд першої інстанції у справі № 953/1222/20 встановив, що ОСОБА_1 не отримувала аліменти на дитину за період з 05 березня 2010 року до 09 січня 2019 року. Наявність заборгованості за аліментами підтверджується розрахунком, здійсненим державним виконавцем 28 травня 2020 року, який не оскаржено та правильність якого не спростовано відповідачем.
Також суд апеляційної інстанції у справі № 953/1222/20 встановив, що з березня 2010 року до вересня 2019 року ОСОБА_2 не сплачував аліменти. Надані відповідачем квитанції АТ «Укрпошта» за період з січня 2019 року до липня 2019 року не містять відомостей про адресу отримувача та не можуть бути беззаперечним доказом того, що вони направлені на правильну адресу позивача та отримані нею.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, під час вирішення справи № 953/1222/20 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів суди встановили, що ОСОБА_2 не сплачував аліменти на дитину з березня 2010 року до вересня 2019 року.
Ці обставини підтверджуються й наявним у справі, що переглядалася, розрахунком заборгованості за аліментами, здійсненим державним виконавцем 24 березня 2021 року, у якому міститься інформація про часткову сплату відповідачем аліментів на дитину лише з жовтня 2019 року.
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки обставинам існування заборгованості за аліментами у значному розмірі та за тривалий період, а також тому, що відповідач почав частково сплачувати аліменти лише після звернення ОСОБА_1 з цим позовом про позбавлення його батьківських прав.
Суди не встановили, існування яких саме об`єктивних перешкод зумовило неможливість сплати ОСОБА_2  аліментів на дитину за період з березня 2010 року до вересня 2019 року. А виключно намагання сплатити аліменти після ініціювання позову про позбавлення батьківських прав не доводить зміну відповідачем своєї поведінки до дитини, прагнення здійснювати належне піклування про неї.
Також суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо.
У справі, що переглядалася Верховним Судом, позивач навела численні посилання на те, що контакту з батьком у дитини немає, і відповідач не вживає жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.
Зі свого боку відповідач не надав доказів, а суди не встановили обставини на підтвердження виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, а так само наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з сином, бажання брати участь у вихованні ОСОБА_4 , ініціювання відповідачем питання про встановлення способу та порядку його участі у вихованні сина.
Виключно той факт, що ОСОБА_2 в судовому засіданні висловив бажання брати участь у вихованні дитини не підтверджує те, що він не втратив інтерес до участі у вихованні дитини та має намір на відновлення стосунків із ним.
Такий підхід підтримується й актуальною судовою практикою Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, зроблено такий висновок: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), на яку також звертала увагу ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зроблено такий висновок: «… Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину, не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […]Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».
Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав визначено як крайня міра впливу на батьків, вирішення питання про її застосування потребує з`ясування низки обставин, які характеризують дотримання батьками своїх обов`язків з виховання дитини. Саме лише заперечення батьків проти позбавлення їх батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав - це крайній захід виключно, якщо це відповідає найкращим інтересам дитини. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилалася заявник в касаційній скарзі, не звернули уваги на обставини справи, не дослідили зібрані у справі докази та не спростували доводів позивача щодо ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків зі здійснення виховання дитини, оскільки саме лише висловлене в судовому засіданні бажання брати участь у вихованні дитини без вчинення інших дій на підтвердження реального інтересу до дитини та бажання змінити поведінку не підтверджує дійсності наміру зберегти свої батьківські права.
Додатково суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в позбавленні відповідача батьківських прав та попереджено про обов`язковість зміни ставлення до виховання дитини, не з`ясував, чи змінилося протягом майже двох років апеляційного перегляду ставлення відповідача до виконання ним своїх батьківських обов`язків.
Щодо порушення засад рівності та змагальності судового процесу.
Також, на моє переконання, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у допиті свідків сторони позивача, натомість здійснив допит свідків сторони відповідача.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною п`ятою статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
При поданні заяв (клопотань) учасник справи має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.
За змістом статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, другою статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
Відповідно до пунктів 8, 10 частини другої статті 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує питання, зокрема, про виклик у судове засідання свідків, вирішує заяви та клопотання учасників справи.
У статті 222 ЦПК України визначено, що головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Отже, зібрання відповідних доказів здійснюється до закінчення підготовчого засідання. У разі якщо учасник справи пропустив такий строк, він має право на його поновлення, якщо надасть докази неможливості їх подання у передбачені процесуальним законодавством строки з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У справі, що переглядалася Верховним Судом, ухвалою від 17 липня 2019 року Київський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі, постановив здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання.
Ухвалою від 17 жовтня 2019 року районний суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 листопада 2019 року.
У судовому засіданні, призначеному на 13 листопада 2019 року, відповідач подав заяву про виклик свідків, яка задоволена протокольною ухвалою суду першої інстанції.
У наступному судовому засіданні, призначеному на 06 грудня 2019 року, позивач подала заяву про виклик свідків, яку суд першої інстанції протокольною ухвалою залишив без задоволення через порушення строків на подання такої заяви.
Втім, суд першої інстанції не врахував, що після закриття підготовчого провадження заяву про виклик свідків подала не лише позивач, але й відповідач, заяву якого суд задовольнив без вирішення питання про поновлення строку подання такої заяви чи про повернення до стадії підготовчого засідання. Недотримання судом першої інстанції норм процесуального права призвело до порушення принципу змагальності цивільного судочинства, згідно з яким учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Порушення принципу змагальності цивільного судочинства, за змістом якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, а саме задоволення заяви відповідача про допит свідків, поданої з недотриманням процесуальних строків (без обґрунтованого вирішення питання про їх поновлення) та відмова в задоволенні заяви позивача про допит свідків з підстав порушення цих строків, призвело до неповного встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Суди не надали належну оцінку усім наявним у справі доказам, обмежившись переважно лише загальними формулюваннями про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.
Погоджуюсь з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте, першорядно мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Без з`ясування всіх фактичних обставин справи, виходячи зі змісту пред`явлених позовних вимог та підстав, на які посилалася позивач на їх обґрунтування, висновок суду першої інстанції, з яким погодилися суд апеляційної інстанції та Верховний Суд, про відмову у задоволенні позову не відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, а також є наданням переваги інтересам батька, а не якнайкращим інтересам дитини.
Враховуючи те, що у справі, яка переглядалася, суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися принципу змагальності цивільного судочинства, не надали належну оцінку усім наявним у справі доказам і доводам учасників справи та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, а також те, що Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не могли бути усунуті під час касаційного перегляду справи, тому вважаю, що у Верховного Суду були підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Додатково потрібно було врахувати, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про те, що позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідати принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, втім залишити поза увагою приписи статті 171 СК України, яка передбачає врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя та згідно з частиною другої якої дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
На час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції сину сторін у справі виповнилося 10 років, а на час ухвалення постанови судом апеляційної інстанції йому було майже 12 років, тобто ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг віку, в якому міг висловити свою думку щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно нього.
Проте, суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували думку дитини при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тому зазначене порушення мало б бути виправленим саме під час нового розгляду справи.
Також у справі, що переглядалася, суди першої та апеляційної інстанцій не надали жодної оцінки тому, що ОСОБА_2 від народження сина з ним не проживав, наразі ОСОБА_4  проживає та виховується у стійкому сімейному середовищі матері, молодшого брата та вітчима  ОСОБА_6 , якого згідно з висновком експерта (фахівця з питань судової експертизи) від 16 листопада 2020 року № 2020/11/16 вважає своїм батьком.
З цього приводу сформована у Верховному Суді певна практика. Так, за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17 (провадження № 61-18755св20): « […] У разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків у зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини, суд має брати до уваги найкращі інтереси дитини, враховувати фактичні обставини справи такі, як інтеграцію дитини у нову сім`ю (у разі наявності таких обставин), прив`язаність дитини до нової сім`ї, сприйняття нового чоловіка матері/дружини батька дитини справжніми її батьками, бажання дитини зберегти цю сім`ю, а також відсутність зв`язків у дитини з тим із батьків, щодо якого вирішується питання про позбавлення батьківських прав. При цьому інтереси дитини превалюють над інтересами батьків, а тому завданням суду є встановлення справедливого балансу між ними. Інтереси дитини вимагають, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувались, розрив таких відносин свідчить про припинення зв`язку між дитиною та батьком/матір`ю, а рішення про позбавлення батьківських прав лише юридично підтверджує припинення таких відносин. […] Зайняття одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції в участі у вихованні дитини у подальшому призводить до втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, а тому покладення на дитину обов`язку з прийняття рішення щодо спілкування між ними свідчить про нехтування батьком своїми правами та обов`язками, що може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав».
Отже, у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції суди мали б врахувати зазначений висновок Верховного Суду та рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року по справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11), повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема ставлення батька, який жодного дня не проживав з сином та не знає дату його народження, до дитини, факт проживання дитини в стійкому сімейному середовищі та ухвалити справедливе рішення з урахуванням якнайкращих інтересів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишилося те, що позбавлення батьківських прав - це крайній захід виключно, якщо це відповідає найкращим інтересам дитини. Втім, у справі, що переглядалася, суди безпідставно та надумано надали перевагу інтересам батька, а не інтересам дитини, що суперечить нормам міжнародного права національного законодавства.
 
ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ
Висловлюючи щиру повагу суддям колегії, міркування яких втілені у змісті постанови, ухваленої у цій справі, втім на підставі викладених аргументів висловлюю власне переконання, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягала частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя                                                                                                           С. О. Погрібний