УХВАЛА

21 вересня 2022 року 
м. Київ

cправа №  924/145/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.,
секретар судового засідання - Дерлі І. І.
за участю представників сторін:
позивача - не з'явився,
відповідача - не з'явився,
третьої особи - не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Андрійчука Володимира Васильовича
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 (судді: Розізнана І. В. - головуючий, Василишин А. Р., Грязнов В. В.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Ваколюка Віталія Івановича
до Фізичної особи-підприємця Андрійчука Володимира Васильовича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради
про виділення частини майна в натурі із спільної часткової власності, визнання права власності на майно та припинення права спільної часткової власності на частину майна,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Ваколюк Віталій Іванович (далі - ФОП Ваколюк В. І., Позивач) звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Андрійчука Володимира Васильовича (далі - ФОП Андрійчук В. В., Відповідач), в якому просив:
- виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий об'єкт нерухомого майна належну Ваколюку В. І. 1/2 частину нежитлового цегляного приміщення "Ремонт холодильників", яка знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. К. Острозького, 13, бокс 5 (за варіантом № 3 висновку експертного дослідження №0116/18 від 01.10.2019) загальною площею 28,4 кв. м, що становить 50% ідеальної частки та складається з приміщень: (7) площею 10,8 кв. м та (8) площею 17,6 кв. м;
- визнати за Ваколюком В. І. право власності на вказаний окремий об'єкт нерухомого майна;
- припинити право спільної часткової власності Ваколюку В. І. на 1/2 частину нежитлового цегляного приміщення "Ремонт холодильників", що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. К. Острозького, 13, бокс 5.
Зазначені вимоги обґрунтовано тим, що спірне цегляне приміщення "Ремонт холодильників" було придбано Ваколюком В. І. у Старокостянтинівської міської ради за договором купівлі-продажу. Водночас, згідно з договором дарування, Позивачем передано 1/2 частину вказаного приміщення в дар Відповідачу. Згодом ФОП Ваколюк В. І. направив ФОП Андрійчук В. В. письмову пропозицію про виділення в натурі частини із майна, що є у спільній частковій власності. Однак, Відповідач не надав згоди на виділення частки майна в натурі, тому Позивач вважає відмову необґрунтованою та такою, що порушує право ФОП Ваколюка В. І. як власника, яке відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України підлягає захисту в судовому порядку.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 05.07.2021 у справі №924/145/21 відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи в позові, місцевий суд виходив з того, що Позивач не конкретизував заявлені в суді вимоги, і поділ приміщення в натурі в інтересах Відповідача є виходом за межі заявлених в цій справі вимог. Крім того, ФОП Ваколюк В. І. не обґрунтовано, чому саме обрана ним частина приміщення, зазначена у варіанті № 3 висновку експертного дослідження, має бути виділена йому. При цьому суду не надано доказів на підтвердження того, що дві частини приміщення (площею по 28,4 кв. м кожна), зазначені у варіанті №3 висновку експертного дослідження, мають однакову вартість станом на час звернення до суду (з урахуванням технічного стану таких частин приміщень тощо).
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 скасовано рішення Господарського суду Хмельницької області від 05.07.2021 у справі № 924/145/21 та прийнято нове рішення про задоволення позову.
Поділено в натурі нежитлове цегляне приміщення "Ремонт холодильників", що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. К. Острозького,13, бокс 5.
Виділено в натурі із спільної часткової власності в окремий об'єкт нерухомого майна належну ФОП Ваколюку В. І.1/2частину зазначеного нежилого цегляного приміщення (за варіантом висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у господарській справі №924/145/21 від 24.05.2022) загальною площею 28,4 кв. м, що становить 50% ідеальної частки та складається з приміщень: майстерня - 10,8 кв. м (7), майстерня - 17,6 кв. м (8). Всього: 28,4 кв. м.
Виділено в натурі із спільної часткової власності в окремий об'єкт нерухомого майна належну ФОП Андрійчуку В. В.1/2частину спірного нежилого цегляного приміщення (за варіантом висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у господарській справі № 924/145/21 від 24.05.2022) загальною площею 28,4 кв. м, що становить 50% ідеальної частки та складається з приміщень: майстерня - 10,9 кв. м (1), комора - 1,2 кв. м (2), комора - 1,4 кв. м (3), коридор - 4,4 кв. м (4), вбиральня - 1,6 кв. м (5), комора - 8,9 кв. м (6). Всього: 28,4 кв. м.
Визнано за ФОП Ваколюком В. І. право власності на окремий об'єкт нерухомого майна у вищенаведеній частині.
Припинено право спільної часткової власності ФОП Андрійчука В. В. та ФОП Ваколюка В. І. на нежиле цегляне приміщення "Ремонт холодильників", що знаходиться за адресою: м. Старокостянтинів, вул. К. Острозького, 13, бокс 5.
Зазначене судове рішення обґрунтовано тим, що у даному випадку спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для Позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється. Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що ФОП Ваколюк В. І. заявлено вимогу саме про поділ нерухомого майна. Тому висновки місцевого суду про неможливість поділу спільної часткової власності в інтересах другого співвласника є помилковими. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що згідно з висновком будівельно-технічної експертизи, проведеної під час апеляційного розгляду справи, із трьох запропонованих Позивачем варіантів поділу спірного приміщення "Варіант 3" найбільше відповідає вимогам Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, та передбачає можливість облаштування входу в другу частину приміщення із зовнішньої фасадної частини будинку. За вказаним варіантом відсутнє відхилення у площі від ідеальних часток співвласників 1/2 до 1/2 частини.
У касаційній скарзі Відповідач просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
У якості підстави для подання вказаної скарги заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм статті 269 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постановах від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, а також норм статті 364, 367 Цивільного кодексу України, викладених в постанові від 20.11.2019 у справі №344/8200/14-ц, у аналогічних правовідносинах.
У відзиві на касаційну скаргу Позивач просить повністю відмовити у її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Андрійчука Володимира Васильовича на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 у справі № 924/145/21 підлягає закриттю з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Що стосується неврахування, на думку заявника, судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду про застосування норм статті 269 Господарського процесуального кодексу України в розрізі неможливості призначення судової експертизи апеляційним господарським судом, з огляду на те що її результати є новими доказами, викладених в постановах від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 16.12.2020 у справі №908/1908/19, то колегія суддів зазначає наступне.
У справі № 911/3250/16 розглядались позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення в приміщення, які є об'єктом оренди за договором оренди нежитлового приміщення, обґрунтовані невиконанням відповідачем у наведеній справі свого обов'язку щодо допущення позивача до приміщень, орендованих за договором оренди.
При цьому, залишаючи без задоволення касаційну скаргу третьої особи у вказаній справі, Верховний Суд зазначив, що доводи цієї скарги фактично зводяться до одного аргументу щодо необхідності припинення провадження у справі з огляду на перехід права власності на спірний об'єкт нерухомості до третьої особи у зв'язку зі зверненням стягнення на останній, а відтак у позивача на час розгляду справи був відсутній охоронюваний законом інтерес та припинило існувати суб'єктивне матеріальне право на користування спірним приміщенням з урахуванням того, що новим власником приміщень є третя особа. Отже, третя особа вважала, що у зв'язку відсутністю предмета спору на момент розгляду апеляційним господарським судом вказаної справи, відповідно до частини першої статті 278 Господарського процесуального кодексу України рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Однак, Верховний Суд визнав цей довід необґрунтованим, з огляду на те, що вказаних обставин не існувало на момент прийняття рішення судом першої інстанції. У свою чергу, виникнення наведених обставин на стадії апеляційного розгляду справи не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
У справі № 916/3130/17 розглядались позовні вимоги про стягнення збитків, які становлять вартість втраченого майна за договорами відповідального зберігання, а також витрати на оплату послуг з незалежної оцінки вартості майна, мотивовані тим, що внаслідок невиконання відповідачем у зазначеній справі умов договорів шляхом систематичного незабезпечення доступу до переданого на зберігання майна для здійснення перевірки його фактичної наявності, позивачем прийнято рішення про відображення у власному обліку нестачі майна, переданого на відповідальне зберігання та проведено незалежну його оцінку з метою визначення розміру збитків.
При цьому, залишаючи касаційну скаргу без задоволення, Верховний Суд зазначив, що її доводи про порушення судом апеляційної інстанції положень Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з неприйняттям до уваги додаткових доказів на підтвердження завданих збитків, які не могли бути надані позивачем, оскільки таких доказів не існувало на момент прийняття рішення судом першої інстанції (ухвал Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2018 та від 18.06.2018 у справі № 522/23209/17, листа прокуратури Одеської області від 08.06.2018 №17/1/1-4987-17), є безпідставними у зв'язку з тим, що недотримання норм процесуального права мало місце саме з боку позивача, який не виконав покладеного на нього пунктом 4 частини першої статті 42 Господарського процесуального кодексу України обов'язку з подання доказів у встановленому процесуальним законодавством порядку та доведення таким чином підставності заявленого позову в суді першої інстанції, а в касаційній скарзі за допомогою маніпулювання процесуальними нормами намагається перекласти відповідальність на наслідки невчинення ним процесуальних дій на суд апеляційної інстанції та з метою отримання іншого рішення у справі переконати Верховний Суд у тому, що порушення норм процесуального права внаслідок неприйняття доказів допущені саме судом апеляційної інстанції.
У справі № 908/1908/19 розглядались позовні вимоги про: скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності міської ради на земельну ділянку; витребування із чужого незаконного володіння частини земельної ділянки, наданої позивачу у вказаній справі на праві постійного користування; зобов`язання головного управління Держгеокадастру внести зміни до автоматизованої системи державного земельного кадастру шляхом скасування (анулювання) кадастрового номеру.
Водночас, зазначені вимоги були обґрунтовані тим, що при перевірці Публічної кадастрової карти України позивачу у наведеній справі стало відомо, що на територію земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні залізниці, частково накладено межі іншої земельної ділянки. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дана земельна ділянка має комунальну форму власності та зареєстрована за міською радою на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності". Отже, на думку позивача у зазначеній справі, набуття міською радою права власності на частину земельної ділянки, яку надано позивачу у постійне користування, призвело до зміни форми власності спірної ділянки з державної на комунальну; частина спірної земельної ділянки змінила своє цільове призначення.
Залишаючи касаційну скаргу без задоволення, Верховний Суд зазначив, що посилання скаржника на безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про виготовлення документації (доказів, які позивач згодом намагався долучити до матеріалів справи у суді апеляційної інстанції) є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог частин першої, четвертої статті 80, пункту 8 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України вказані докази позивач мав би надати суду, ще під час подання позовної заяви та/або повинен був повідомити суд та зазначити, що такі докази ним не може бути подано, причини цього, а також навести докази, які підтверджують, що позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання наведеного доказу. Отже, виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак під час розгляду справи місцевим господарським судом позивач не повідомляв суд про неможливість надання матеріалів геодезичних вишукувань та перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість). За таких обставин, Верховний Суд не вбачав у діях господарського суду апеляційної інстанції жодних порушень норм Господарського процесуального кодексу України при відмові у задоволенні клопотання позивача про долучення додаткових доказів.
Таким чином, доводи заявника у цій справі про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у наведених справах щодо застосування норм статті 269 Господарського процесуального кодексу України в розрізі неможливості призначення судової експертизи апеляційним господарським судом, з огляду на те що її результати є новими доказами, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається зі змісту судових рішень у цих справах, господарським судом касаційної інстанції зазначене питання не досліджувалося і будь-які подібні висновки не висловлювалися. Верховний Суд лише звертав увагу на неможливість подання сторонами та учасниками справи доказів чи посилання на фактичні обставини, яких не існували на момент її розгляду в суді першої інстанції.
У контексті доводів про неможливість прийняття апеляційним судом як доказу на стадії апеляційного провадження висновків експертизи, оскільки її результати є новими доказами, Суд зауважує, що у справі, яка переглядається, експертиза була призначена господарським судом апеляційної інстанції, при цьому таке право апеляційного суду передбачено пунктом 6 частини першої статті 267 Господарського процесуального кодексу України, що, у свою чергу, додатково спростовує посилання касатора на неврахування наведених правових позицій Верховного Суду, з огляду на їх нерелевантність.
Що стосується неврахування, на думку заявника, судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду про застосування норм статті 364, 367 Цивільного кодексу України щодо обов'язкового зазначення вартісної оцінки виділеного майна кожному співвласнику, викладених в постанові від 20.11.2019 у справі №344/8200/14-ц, то колегія суддів зазначає наступне.
У справі № 344/8200/14-ц розглядались вимоги за первісним позовом про виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, обґрунтовані тим, що позивач у наведеній справі спільно з відповідачами придбав у рівних частках земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку. На вказаній земельній ділянці за спільні кошти позивача та відповідачів побудовано житловий будинок. Реєстраційною службою міського управління юстиції проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності сторін на житловий будинок. У подальшому позивач звернувся до відповідачів з письмовою пропозицією укласти договір про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, однак відповіді на пропозицію не отримав.
Крім того, в межах справи № 344/8200/14-ц розглядались також вимоги за зустрічним позовом про: визнання за відповідачами у зазначеній справі права власності на 5/12 частин житлового будинку за кожним; визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно; визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок; зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок; зобов`язання усунути перешкоди у користуванні, розпорядженні житловим будинком шляхом надання дубліката ключа до вхідних дверей першого поверху будинку.
Указані вимоги було обґрунтовано тим, що за рахунок спільних коштів сторін було побудовано лише підвальне приміщення та перший поверх спірного будинку, тоді як другий та третій його поверхи відповідачі побудували за власні кошти, а тому їм фактично належить 10/12 частин житлового будинку, а позивачу - 2/12 його частини. Позивач після введення будинку до експлуатації не виконав попередньо досягнутої домовленості щодо безоплатної передачі у власність відповідачам належної їм частки у житловому будинку відповідно до їх участі у створенні спільного нерухомого майна. За таких обставин державна реєстрація права власності на нерухоме майно за співвласниками у рівних частках порушує їх право власності на належу їм частку у спільному майні. Крім того, позивач без їх згоди замінив замки до першого поверху житлового будинку, чим чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.
Скасовуючи постанову апеляційного суду про часткове задоволення первісного і зустрічного позовів та передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що господарський суд апеляційної інстанції визнав незаконним та скасував свідоцтво про право спільної сумісної власності на спірний будинок та рішення про державну реєстрацію права спільної сумісної власності на цей будинок, визначив частки сторін у праві спільної сумісної власності та провів виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності одного із співвласників, не зазначивши будь-яких правових підстав такого рішення.
Водночас, суд касаційної інстанції звернув увагу, що для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому відповідно до норм частини другої статті 370 Цивільного кодексу України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Разом з тим, визначаючи частки співвласників у праві спільної сумісної власності, апеляційний суд всупереч вимогам закону не навів будь-яких доказів на підтвердження своїх висновків.
Верховний Суд у справі № 344/8200/14-ц також зазначив, що питання про поділ об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 Цивільного кодексу України. Разом з тим, господарський суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про можливість виділення належної позивачу частки у вигляді приміщень першого поверху будинку, не звернув уваги на ці обставини, не перевірив та в рішенні не зазначив чи ті приміщення ізольовані від приміщень інших співвласників, чи мають окремий вихід, підключені системи водопостачання, водовідведення, опалення, тощо, тобто чи складають окремий об`єкт нерухомого майна, чи необхідне переобладнання будинку. Крім того, суд апеляційної інстанції не припинив права позивача на частку у спільному майні.
Таким чином, доводи скаржника у цій справі про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у наведеній справі про застосування норм статті 364, 367 Цивільного кодексу України щодо обов'язкового зазначення вартісної оцінки виділеного майна кожному співвласнику, є також необґрунтованими, оскільки, як вбачається зі змісту судових рішень у справі №344/8200/14-ц, господарський суд касаційної інстанції не наводив висновок про необхідність визначення вартості виділеного майна, а наголошував, що для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому слід враховувати чи приміщення, які підлягають виділу, ізольовані від приміщень інших співвласників, чи мають окремий вихід, підключені системи водопостачання, водовідведення, опалення, тощо, тобто чи складають окремий об`єкт нерухомого майна, чи необхідне переобладнання будинку.
У свою чергу, у справі, яка переглядається, господарськими судами було встановлено, що спірне цегляне приміщення "Ремонт холодильників" було придбано Ваколюком В. І. у Старокостянтинівської міської ради за договором купівлі-продажу. Водночас, згідно з договором дарування, Позивачем передано 1/2 частину вказаного приміщення в дар Відповідачу. Таким чином, спірне майно належало на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку, що виділ частки в цьому майні лише для Позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.
При цьому господарським судом апеляційної інстанції враховано, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Отже, з огляду на висновок будівельно-технічної експертизи, проведеної під час апеляційного розгляду справи, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із трьох запропонованих Позивачем варіантів поділу спірного приміщення "Варіант 3" найбільше відповідає вимогам Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 № 55, та передбачає можливість облаштування входу в другу частину приміщення із зовнішньої фасадної частини будинку. За вказаним варіантом відсутнє відхилення у площі від ідеальних часток співвласників 1/2 до 1/2 частини.
Таким чином, правовідносини у вищенаведених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними, оскільки вони відрізняються предметом, підставами позову, а відтак і правовим регулюванням спірних правовідносин чи істотними обставинами, які були встановлені судами і покладені в основу судових рішень.
Як зазначалося вище, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Отже, доводи заявника про наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави для подання касаційної скарги є необґрунтованими.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після його відкриття не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Андрійчука Володимира Васильовича на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 у справі № 924/145/21.
Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження у справі № 924/145/21 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Андрійчука Володимира Васильовича, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В. Зуєв

Судді                                                                                                     І. Берднік

                                                                                                    В. Суховий