Номер провадження: 22-ц/813/3706/22 
Справа № 504/2316/17
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та скасування рішення про державну реєстрацію права власності (т.1, а.с.4-5).
11 березня 2021 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та скасування рішення про державну реєстрацію права власності задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок літ. А, загальною площею 241 кв.м., до складу якого входять: підвал літ. пда, літ. пдА, літ.пда2; веранда літ. а; тераса літ. аі; прибудова літ. а2; надбудова літ. А2; тамбур літ. аЗ; надбудова літ. а4; сходова клітка літ. а5; надбудова літ. Б1, а також надвірні споруди: гараж літ. Б; майстерня літ. В; вбиральня літ.Г; гараж літ. Д; сарай літ. Е; літня кухня літ. Ж; баня літ. 3; цистерна - 1; ворота - №1; хвіртка - № 2; ворота - № 3,4; огорожа - №5. які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 15665342 від 09.09.2014 року 14:00:04, прийняте державним реєстратором реєстраційної служби Комінтернівського управління юстиції в Одеській області, дата, час державної реєстрації: 15.08.2014 14:39:06, номер запису про право власності: 6935054, відносно об`єкта нерухомого майна — житлового будинку АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 449191151227 (т.1, а.с.232-234).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.03.2021 року та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 відмовити повністю у зв`язку з пропуском строку позовної давності, стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги (т.1, а.с.240-245).
26 серпня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 . У поданому відзиві позивач вказує, що дійсно позивач звертався до суду з позовом про скасування рішення сільської ради та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на Ѕ частину домоволодіння, але з причини того, що колишній чоловік ОСОБА_1 – ОСОБА_4 не визнавав за ОСОБА_3 ніяких майнових прав, а спірний будинок вважав спільної власністю його та ОСОБА_1 . В свою чергу, як вказує позивач, ОСОБА_1 ніколи не заперечувала право позивача на спірний будинок та навіть навпаки підтверджувала його, про що як вважає позивач містяться докази в матеріалах справи. Позивач наголошує на тому, що на момент розгляду судової справи в 2012 році за його позовом, право власності за ОСОБА_1 не було зареєстроване відповідним чином, а реєстрація та подальше намагання реалізації спірного будинку і стало причиною звернення із позовом у даній справі. З огляду на вказане, позивач просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (т.2, а.с.14-17).
Судове засідання призначено на 01 грудня 2022 року об 14 год 20 хв.
29 листопада 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву ОСОБА_3 в якій він просить суд слухати справу в його відсутність.
01 грудня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в якій апелянт просить суд розгляд апеляційної справи проводити за відсутності відповідача та її представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, а матеріалами наявними у справі доведено, що ОСОБА_3 приймав участь у будівництві спірного будинку фінансово та своєю працею. Також, виходячи із задоволення судом позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на житловий будинок суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення похідної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 індексний номер 15665342 від 09.09.2014 року, оскільки існування такого запису виключає можливість реєстрації визнаного судом права спільної сумісної власності.
Щодо застосування строків позовної давності, судом першої інстанції вказано, що строк позовної давності слід рахувати не раніше як з 09 вересня 2014 року тобто з моменту державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок. Тобто , звернувшись з позовом 19 липня 2017 року позивач не пропустив строк позовної давності, а отже порушене право підлягає захисту.
Дослідивши матеріали справи та наявні у ній відомості, колегія суддів вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити, що звертаючись із апеляційної скаргою апелянт, як на причину скасування оскаржуваного судового рішення, посилається лише на незастосування судом першої інстанції строків позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тому, виходячи із викладеного, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення суду в частині застосування до правовідносин у даній справі строків позовної давності.
Так, судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на житло ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого морським торгівельним портом «Южний» на праві спільної часткової власності в рівних частинах належала квартира АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 6)
27 червня 1995 року ОСОБА_1 діюча від свого імені та від імені ОСОБА_3 (на підставі доручення засвідченого начальником установи ЮГ311/51) продала, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 . Ціна договору склала 1 000 000(один мільйон) карбованців (т.1, а.с.7-8).
28 грудня 2000 року Виконавчим комітетом Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийнято рішення №124 про оформлення права приватної власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).
19 січня 2001 року видано свідоцтво про належність ОСОБА_1 права власності на житловий будинок в цілому з господарчими будівлями та спорудами який розташований в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).
У відповідності до акту обстеження від 23 травня 2017 року складеного комісією у складі депутата Фонтанської сільської ради Кафтан С.П. сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в будинку знаходяться їх особисті речі (т.1, а.с.17).
В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт наголошує на тому, що позивач ОСОБА_3 вже звертався в січні 2012 року з подібними позовними вимогами до суду, ухвалою суду по справі №1515/444/2012, позовну заяву було залишено без розгляду та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2013 р. апеляційну скаргу було відхиллено. Протягом 2013-2017 року позивачем жодних вимог та претензій не висовувались, до суду позовні заяви не надавались, незважаючи на те, що йому було відомо про всі правовстановлюючі документи на будинок, а отже він пропустив трирічний строк позовної давності. Апелянт вказує, що позивач мав довести факт того, що він не міг дізнатись про порушення свого права раніше ніж дата звернення з позовом.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з огляду на їх недоведеність та непідтвердженість.
Так, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частинами 1,5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 дійсно звертався з позовом про скасування рішення сільської ради та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на Ѕ частину домоволодіння (ухвала від 04.12.2012 року по справі №1515/444/2012).
Проте, як вбачається із матеріалів справи, у вказаній справі відповідачами були ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Також, судом вбачається, що в матеріалах справи містяться пояснення до касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 08.04.2009 року по справі №2-16-08. Суттю зазначеної справи було визнання спільною сумісною власністю спірного будинку за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Із пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що причиною звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у ОСОБА_3 , була незгода із визначенням кожному з подружжя по Ѕ частині домоволодіння, адже, як вважає позивач, спірний будинок належить лише йому та його матері ОСОБА_1 в рівних частинах.
Як вказує позивач, після постановлення ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.07.2013 року про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду, не існувало спору стосовно володіння майном, між ОСОБА_3 та його матір`ю.
Також, зазначене підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме копії письмових пояснень на касаційну скаргу ОСОБА_1 від 15.10.2012 року, копії розписки ОСОБА_1 від 22.05.2005 року, копії позовної заяви ОСОБА_1 від 12.07.2006, не вбачається заперечення відповідачем факту спільного проживання у спірному будинку ,а також факту того, що вказаний будинок було побудовано за спільні кошти, виручені в результаті продажу квартири АДРЕСА_3 , а навпаки підтверджувала право ОСОБА_3 на спірне майно.
В листі відповідачки до ОСОБА_3 від 25.11.1994 року, який міститься в матеріалах справи і про існування якого не заперечує відповідачка, вказана пропозиція продати спільну квартиру АДРЕСА_3 , яка належала сторонам по справі на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 15.04.1994 року, а на одержані кошти побудувати житловий будинок. Крім вказано листа, зазначена обставина також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_1 до касаційної скарги від 15.10.2012, які були предметом дослідження вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ, тобто, вказані обставини підтверджуються належними та допустимими доказами.
Слід наголосити, що судом першої інстанції вірно зазначено про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі про розділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (№2-15/18) як про доказ у даній справі, так як саме вказаною ухвалою встановлено, що саме ОСОБА_3 приймав участь в будівництві спірного будинку зі своєю матір`ю – ОСОБА_1 і тому було скасовано рішення апеляційної інстанції про визнання права спільної сумісної власності за подружжям – ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Отже, за дорученням ОСОБА_3 від 04.05.1994 року ОСОБА_1 27.06.1995 року продала їх спільну квартиру, що також підтверджується копією договору купівлі-продажу.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом також встановлено, що після звільнення ОСОБА_3 з місця відбування покарання, за згодою матері, останній став займатися будівництвом та ремонтом своєї частини будинку. Вказана частина будинку має свій окремий вихід та повністю відокремлена від частини будинку позивача. В окремій частині будинку ОСОБА_3 проживає з моменту звільнення у 1997 році з установи ЮГ-311/51, і станом на день розгляду справи зі своєю сім`єю, яка складається з чотирьох осіб, а саме: дружини - ОСОБА_11 та двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вказане підтверджується актом обстеження від 27 травня 2007 року (т.1, а.с.17), поясненнями свідків та копіями письмових заяв відповідача, а також вказані відомості встановлені під час розгляду справи №504/3697/17 за позовом ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_11 .
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області №124 від 28.12.2000 року було вирішено зареєструвати за ОСОБА_1 право приватної власності на будинок, видати на її ім`я свідоцтво про право власності.
19 січня 2001 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності, яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 28.12.2000 року.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на період видачі вказаного свідоцтва про право власності, житловий будинок був загальною площею 75,66 кв.м., житловою 61,96 кв.м.
Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення  та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до п.п.2.1. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, під час реєстрації права власності на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа.
Тобто, до 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачою про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі.
Судом вірно встановлена відсутність реєстрації вищевказаного свідоцтва у встановленому законом порядку, адже на копії вказаного свідоцтва відсутні будь-які відмітки Бюро технічної інвентаризації, а додаткових документів суду не надано та сторонами під час розгляду справи про їх існування не повідомлено.
Пізніше, житлова площа будинку та складських, господарських будівель була збільшена за рахунок спільних коштів та спільної праці сторін по справі.
Вказані відомості підтверджуються копіями квитанцій, що дадані до позовної заяви, на купівлю будівельних матеріалів, письмовими свідченнями відповідачки ОСОБА_1 , а також показами свідків – ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
Відповідно до Технічного висновку, складеним 14.05.2001 року відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Комінтернівської райдержадміністації Одеської області та погодженого головним архітектором району, спірний будинок складається з двох відокремлених (ізольованих) частин, кожна з яких має окремі входи та в кожній з яких влаштовані самостійні кухні, туалет та ванна. Загальна площа будинку збільшилась до 241 кв.м.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності вказано свідоцтво про право власності, серія та номер:124, виданий 19.01.2001, видавник: Виконавчий комітет Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, розмір частки встановлено – 1/1, дата реєстрації: 15.08.2014 рік, загальна площа об`єкту – 241 кв.м.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що право власності на спірний будинок, у порядку передбаченому чинним законодавством, було зареєстровано ОСОБА_1 тільки 15.08.2014 року.
Також, позивач стверджує, що про порушення свого права дізнався шляхом перегляду навесні 2017 року сайту з продажу нерухомості та побачив об`яву про продаж будинку, який, як він вважав, був його власністю. Вказане і стало причиною звернення до суду з позовом по даній справі.
З матеріалів справи, а саме з роздруківки сайту з продажу нерухомого майна, вбачається, що об`ява про продаж спірного будинку датується 8 березня 2017 року.
Відповідно до ст.182 ЦК України, права власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Так, здійснивши реєстрацію права власності на спірний житловий будинок без згоди ОСОБА_3 , ОСОБА_1 фактично заперечила право позивача на вказаний житловий будинок.
Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ч.1 ст.361 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З огляду на те, що свідоцтво про право власності видане ОСОБА_1 у 2001 році не спричинило правових наслідків так як не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а впродовж 2001-2014 року ОСОБА_1 не було здійснено дій щодо реєстрації права власності на спірне майно у загальному розмірі, то фактичне порушення прав ОСОБА_3 , який є позивачем по справі відбулось під час реєстрації права власності ОСОБА_1 спірного майна у частці 1/1 15.08.2014 року.
Тому, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для застосування строків позовної давності, адже строк позовної давності слід рахувати з моменту державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок. Тобто звернувшись з позовом 19 липня 2017 року позивач не пропустив строк позовної давності, а отже порушене право підлягає захисту.
Так як, в ході перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції, доводи, викладені апелянтом не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а також не відповідають нормам чинного законодавства та обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та скасування рішення про державну реєстрацію права власності– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 12.12.2022 року. 

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.