ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року	Львів	Справа № 460/25904/22 пров. № А/857/13371/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2022 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Гресько О.Р., м. Рівне) по справі за адміністративним позовом заступника керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях до Рівненської міської рада про визнання протиправною бездіяльності,-

В С Т А Н О В И В :

заступник керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях звернувся в суд першої інстанції позовом до Рівненської міської ради про визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради з неприйняття до комунальної власності Рівненської територіальної громади з державної власності сховища за адресою: вул. Данила Галицького, 25 в м. Рівне, та про зобов`язання відповідача надати згоду на прийняття з державної власності у комунальну власність Рівненської територіальної громади згаданого вище сховища. 
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2022 року позовну заяву повернуто, з підстав передбачених п.7 ч.4 ст. 169 КАС України.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Рівненської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку, вважає що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати її а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
В апеляційній скарзі зазначає, що пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон). Частина 1 цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацами 1 та 2 ч. 3 ст. 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Згідно із ч.ч.3, 4 ст. 53 КАС України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові також зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (п. 40 постанови).
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим (п. 43 постанови).
При цьому, апелянт зазначає, що Фондом, починаючи з лютого 2018 року скеровано 7 листів щодо ініціювання органом місцевого самоврядування розгляду питання про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади об`єкта цивільної оборони - сховища по вул. Д. Галицького, 25 в м. Рівне.
Водночас Рівненською міською радою вказані листи залишено без реагування. При цьому, Фондом жодних заходів щодо зобов`язання в судовому порядку міської ради до надання згоди на прийняття в комунальну власність спірного майна до цього часу не вжито.
Враховуючи вказане, Рівненською обласною прокуратурою 29.07.2022 на адресу Фонду скеровано лист №15/2-403 вих-22, в якому вказано про необхідність вжиття заходів, до захисту інтересів держави шляхом пред`явлення до суду позовної заяви про визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради та зобов`язання надати згоду на прийняття з державної у комунальну власність Рівненської територіальної громади сховища за адресою: вул. Данила Галицького, 25 в м. Рівне.
Однак, у відповіді від 04.08.2022 за №10-03-1800, на лист обласної прокуратури, Фонд повідомив про відсутність асигнувань на сплату судового збору для здійснення заходів звернення до суду з метою зобов`язання Рівненської міської ради прийняти у комунальну власність зазначену захисну споруду.
Тому, з урахуванням вищезазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду, такі відомості зазначені прокурором у позовній заяві, як причина бездіяльності Фонду.
Враховуючи викладене, в даному випадку прокурором дотримано визначений Законом порядок щодо встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Фонду, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви є необгрунтованими.
Крім того вважає, що суд дійшов помилкових висновків про те, що відсутність будь-якого судового рішення щодо відстрочення чи розстрочення сплати судового збору за подання Фондом позову з такими позовними вимогами свідчить про передчасність висновків прокурора про нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави останнім.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 33 вищевказаної постанови, з посиланням на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, зазначила, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і в разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких позивач не здійснює захисту своїх інтересів.
Також, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, зазначено, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи уповноваженого органу про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду такого органу з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом (п. 34 постанови).
Отже, з урахуванням положень вищевказаних нормативно-правових актів та правових позицій Верховного Суду, прокурор не зобов`язаний очікувати здійснення уповноваженим органом усіх можливих заходів для такого захисту, щоб встановити наявність підстав для представництва інтересів держави.
Більше того, судом першої інстанції не враховано, що в період збройної агресії російської федерації, питання належного використання захисних споруд цивільного захисту має першочергове значення для держави, як гаранта забезпечення захисту мирного населення, а тому невжиття належних заходів до захисту інтересів держави, зокрема шляхом внесення даного позову, з тих чи інших причин, суперечитиме таким інтересам.
Крім того, враховуючи правову природу захисних споруд, відсутність балансоутримувача такого майна не забезпечує виконання державою функції цивільного захисту населення, яка є пріоритетною в умовах воєнного стану, що призводить до порушення встановлених державою гарантій забезпечення захисту мирного населення, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту, якими є захисні споруди та інші місця можливого перебування людей, для збереження їх життя та здоров`я під час військової агресії.
З огляду на вказане, суд першої інстанції зробив хибні висновки щодо відсутності підстав для представництва інтересів держави прокурором.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Надаючи правову оцінку питанню підставності звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях з даним адміністративним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор звертається в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях. Тобто позивачем у даній справі прокурор визначає саме Фонд державного майна України по Рівненській та Житомирській областях.
Отже, участь прокурора в судовому процесі в адміністративному суді є можливим за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме - нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах Фондом державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
У позовній заяві прокурором зазначено, що неприйняття до комунальної власності захисної споруди цивільного захисту не забезпечує її належну правову охорону, утримання та експлуатацію, з метою виконання функції держави у цивільному захисті населення. Вважає, що хоча вказані об`єкти нерухомого майна не вибували із державної власності, проте охоронювані законом інтереси держави порушено.
Також зазначає, що Рівненською обласною прокуратурою 29.07.2022 на адресу РВ ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях скеровано лист №15/2-403вих-22, в якому вказано про необхідність вжиття заходів, до захисту інтересів держави шляхом пред`явлення до суду позовної заяви про визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради та зобов`язання останньої надати згоду на прийняття з державної власності у комунальну власність Рівненської територіальної громади сховища за адресою: вул. Данила Галицького, 25 в м. Рівне.
Однак, у відповіді від 04.08.2022 за №10-03-1800 на лист Рівненської обласної прокуратури РВ ФДМУ по Рівненській та Житомирській областях повідомило про відсутність асигнувань на сплату судового збору для здійснення заходів звернення до суду з метою зобов`язання Рівненської міської ради прийняти у комунальну власність вказаної захисної споруди.
Отже, як прокурор, так і позивач не заперечують повноважень у Регіонального відділення Фонду державного майна звертатись до суду з вказаним позовом. 
Однак, з порталу ЄДРСР не встановлено, а прокурором не надано доказів того, що позивач звертався до суду і реалізація прав останнього на таке звернення була обмежена через несплату судового збору. Більше того, положеннями ч. 1 ст. 133 КАС України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір» передбачена можливість, з врахуванням майнового стану сторони, зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Отже, прокурором не обґрунтовано, а судом не встановлено обставин та не здобуто доказів відсутності повноважень або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах Фондом державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, та, як наслідок, - наявність правових підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі останнього з даним адміністративним позовом.
При цьому, суд вважав, що за відсутності будь-якого судового рішення щодо відстрочення чи розстрочення сплати судового збору за подання Фондом державного майна України по Рівненській та Житомирській областях вказаного позову, передчасними є висновки про нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах Фондом державного майна України по Рівненській та Житомирській областях.
Проте, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки», а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Аналогічна за змістом та по суті норма викладена у пункті 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до частин першої та третьої статті 23 вказаного Закону представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Частиною четвертою згаданої статті 23 Закону передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Частиною 1 статті 24 цього ж Закону врегульовано, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.
Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Отже, участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах стає можливою за умови, окрім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.
У постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків щодо застосування норм права:
- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, а також у разі його відсутності. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший, другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»);
- наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідний компетений орган. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»);
- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача;
- оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах;
- якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність компетентного органу, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.
Про необхідність обґрунтування та з`ясування судом причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, зазначено також і в рішеннях Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2019 року у справі № 802/4083/15-а, від 17.07.2018 у справі № 804/6296/15, від 17.07.2019 у справі № 824/14/19-а, від 21.08.2019 у справах № 802/1873/17-а.
Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (п. 40 постанови).
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Як зазначає апелянт, Фондом, починаючи з лютого 2018 року скеровано 7 листів щодо ініціювання органом місцевого самоврядування розгляду питання про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади об`єкта цивільної оборони - сховища по вул. Д. Галицького, 25 в м. Рівне.
Водночас Рівненською міською радою вказані листи залишено без реагування. При цьому, Фондом жодних заходів щодо зобов`язання в судовому порядку міської ради до надання згоди на прийняття в комунальну власність спірного майна до цього часу не вжито.
З огляду на вказане, Рівненською обласною прокуратурою 29.07.2022 на адресу Фонду скеровано лист №15/2-403 вих-22, в якому вказано про необхідність вжиття заходів, до захисту інтересів держави шляхом пред`явлення до суду позовної заяви про визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради та зобов`язання надати згоду на прийняття з державної у комунальну власність Рівненської територіальної громади сховища за адресою: вул. Данила Галицького, 25 в м. Рівне.
Однак, у відповіді від 04.08.2022 за №10-03-1800, на лист обласної прокуратури, Фонд повідомив про відсутність асигнувань на сплату судового збору для здійснення заходів звернення до суду з метою зобов`язання Рівненської міської ради прийняти у комунальну власність зазначену захисну споруду.
Враховуючи вказані обставини суд апеляційної інстанції вважає, що у даній спірній ситуації наявна бездіяльність Фонду, відтак прокурором дотримано визначений Законом порядок щодо встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Фонду.
Крім того, колегія суддів вважає суддів вважає помилковими твердження суду першої інстанції про те, що відсутність будь-якого судового рішення щодо відстрочення чи розстрочення сплати судового збору за подання Фондом позову з такими позовними вимогами свідчить про передчасність висновків прокурора про нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави останнім, оскільки прокурор не зобов`язаний установлювати причини, з яких позивач не здійснює захисту своїх інтересів. Сам факт незвернення до суду Фонду з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникли обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з вказаним позовом.
Отже, з урахуванням положень вищевказаних нормативно-правових актів та правових позицій Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає, що прокурор у даній спірній ситуації наділений повноваженнями звернутись до суду з позовом. 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу суду про повернення позовної заяви слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316,ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задовольнити, ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2022 року про повернення позовної заяви по справі № 460/25904/22 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін