Дата документу 21.09.2022 Справа № 314/3097/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 314/3097/21         Головуючий у 1 інстанції: Кононенко І.О. 
Провадження № 22-ц/807/1255/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2022 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:                Дашковської А.В.
Подліянової Г.С.
за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 січня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власністю на майно, а саме: житловий будинок з господарськими будовами за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1117 га, кадастровий номер 2321510100:12:002:0013, за тією ж адресою.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області. 24 вересня 2013 року позивач уклала договори купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна від 24 вересня 2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Коробкою О.В., зареєстровані за № 801 та № 802 відповідно. Вказує, що зазначене нерухоме майно було придбано за її особисті кошти, які вона набула як дар від своєї матері ОСОБА_3 за договором дарування грошових коштів від 30 липня 2013 року, який складений у присутності двох свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Згідно з умовами цього договору мати передали їй 60 000 грн. виключно на придбання у індивідуальну власність житлового будинку з відповідною частиною земельної ділянки, та ці кошти мати отримала від продажу свого особистого автомобілю, який продала у 2013 році. Враховуючи, що для придбанні житлового будинку та земельної ділянки витрачені нею саме ці кошти, вважала, що набула право одноосібної приватної власності на вказане нерухоме майно. 

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду про недоведеність її вимог щодо придбання майна за її особисті кошти, оскільки на їх підтвердження було надано договір дарування грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн., складений у присутності двох свідків. Апелянт стверджує, що зазначені кошти передавалися в дар виключно для придбання в індивідуальну власність позивача житлового будинку з відповідною частиною земельної ділянки. На підтвердження обставин, викладених у договорі дарування, було допитано три свідки, які підтвердили його дійсність та обставини його укладення, зокрема, передачу коштів. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 220 ЦК України в частині ухилення сторони від його нотаріального посвідчення, апелянт зазначила, що у суду першої інстанції не було підстав визнання договору дарування грошових коштів недійсним за умови його укладення у письмовій формі, підтвердження сторонами фактичного виконання усіх його умов, передання коштів дарувальником під час укладення договору дарування та отримання нею коштів при свідках. Тому ОСОБА_1 вважає позов обґрунтованим, оскільки її вимоги підтверджені належними доказами по справі.
ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Згідно зі ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До судового засідання апеляційного суду 21.09.2022р. відповідач ОСОБА_2 не з`явився, будучи повідомленим належним чином, що підтверджується зворотним поштовим повідомлення про отримання ним судової повістки 06.09.2022р. Клопотань про відкладення не подав, про причини неявки апеляційному суду не сповістив, тому справу розглянуто у його відсутність відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Зубенка О.А. який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 05 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 45, 
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (а.с. 9).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 травня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с. 10). 

Відповідно до договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Коробкою О.В. та зареєстрованих за № 801 та № 802, у період перебування у шлюбі 24 вересня 2013 року між покупцем ОСОБА_1 та продавцями ОСОБА_7 і ОСОБА_8 укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарськими будовами за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1117 га, кадастровий номер 2321510100:12:002:0013, за тією ж адресою (а.с.11–12, 14–15).
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником зазначеного майна є ОСОБА_1 (а.с. 13, 16).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що нерухоме майно було придбано за кошти, які належали їй особисто, оскільки були набуті нею внаслідок дарування її матір`ю за договором дарування грошових коштів від 30 липня 2013 року, складеним у присутності свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Її матір`ю ці кошти були отримані у зв`язку з продажем належного останній автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки договір дарування грошових коштів позивачу не посвідчений нотаріально, що має наслідком його нікчемність, а отже не засвідчує передачу грошових коштів.
Судова колегія погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, які узгоджуються із матеріалами справи та відповідають нормам чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Колегія наголошує на тому, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України (далі – СК України) та Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із суті зазначеного слідує презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цвіль-
ного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте одним із подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що спірні будинок та земельна ділянка були придбані нею за кошти, подаровані їй матір`ю, на підтвердження чого суду надано копію договору дарування грошових коштів від 30.07.2013. Сума грошових коштів за вказаним договором складала 60 000,00 грн.

Між тим, у договорах купівлі-продажу від 24.09.2013 немає застереження, що купівля нерухомого майна здійснювалася за власні кошти ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 5 ст. 719 ЦК України ).
Відповідно до пп. 4 п. 1 ст. 1 ЗУ «Про валюту і валютні операції», який діє на теперішній час, статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р. № 15-93, який був чинним на час укладення договорів у цій справі, термін "валютні цінності" вживається в такому значенні – національна валюта у гривні, іноземна валюта та банківські метали. 

Згідно із ч. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень.

Враховуючи, що дарунком за договором дарування грошових коштів виступали грошові кошти, виражені в національній валюті, тобто валютні цінності, у розмірі, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (50*17 грн. = 850 грн.), відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України  такий договір повинен бути укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально в момент вчинення правочину.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемнім.
З урахуванням положень пунктів 1, 4 Договору дарування грошових коштів, слідує, що право власності в обдаровуваного виникло з моменту прийняття дарунку (грошей), що даруються, тобто 30 липня 2013 року.

Як встановлено судом, у день вчинення правочину передачі коштів 30 липня 2013 року договір дарування не був нотаріально посвідчений, а, отже, є нікчемним з моменту його укладення.
Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що договір дарування, на який позивач посилалася як на докази набуття та, у подальшому, придбання будинку та земельної ділянки, не може бути належним доказом. Оскільки такий правочин є недійсним, він не створює жодних юридичних наслідків. Тому, такий договір не може підтвердити набуття позивачем в дар грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн. 

Доводи апеляційної скарги щодо ухилення однієї зі сторін договору від його нотаріального посвідчення є неспроможними.

Апелянт, посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України, не надає судового рішення, яким встановлено дійсність договору дарування грошових коштів від 30.07.2013 за цими підставами. Саме по собі виконання такого договору не є безумовним свідченням того, що нотаріально не посвідчений договір може вважатися дійсним. 

Разом з тим, колегія зазначає, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Однак, ніким не встановлювався факт ухилення ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору дарування, та на це не посилалась позивач в ході розгляду справи судом першої інстанції, тому суд цих обставин не досліджував. Оскільки як позивач, так і її мати підтвердили під час слухання справи судом факт укладання договору, і жодна зі сторін договору не заявила, що ухилялася від його посвідчення у нотаріальному порядку, колегія суддів відхиляє зазначені доводи апелянта.

Твердження апелянта про те, що допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили передачу грошових коштів за договором дарування є безпідставними з огляду на наступне. 

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з того, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, його дійсність не може стверджуватися показаннями свідків. Також показаннями свідків не може встановлюватись факт передачі коштів та їх розмір, без наявності належного і допустимого письмового доказу про ці обставини. 
Окрім того, посилання на відчуження матір`ю позивача автомобіля, що передує укладенню договору дарування, не є достатнім для визнання факту дарування грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн., без наявності інших ознак дійсності такого договору.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків як доказ укладання вказаного правочину, а також сам письмовий договір дарування, який не посвідчено нотарільно.

З урахуванням зібраних матеріалів справи судова колегія не вбачає доведеності вимог позивача, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

Принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. 

З огляду на наведене вбачається, що судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий:                 С.В. Маловічко 

Судді:                 А.В. Дашковська 

Г.С. Подліянова