П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 568/487/22
Провадження № 22-ц/4815/1175/22

Головуючий у Радивилівському районному суді 
Рівненської області: суддя Сільман А.О.
Рішення суду першої інстанції 
(повним текстом) ухвалено:
13 липня 2022 року
у м. Радивилів Рівненської області 
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Вейтас І.В.
секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Державне підприємство "Радивилівський комбінат хлібопродуктів";

за участі: позивача, його представника – адвоката Штогрін Вікторії Святославівни та представника відповідача – адвоката Микити Тараса Володимировича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дяденчука Анатолія Івановича на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
в с т а н о в и в:
У травні 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" (далі – ДП "Комбінат хлібопродуктів" або підприємство) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що відповідно до наказу №53-к від 07.04.2022 його звільнено з посади начальника елеватора ДП "Комбінат хлібопродуктів" з 08 квітня 2022 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Не заперечуючи проти того, що з 28 березня 2022 року по 29 березня 2022 року він був відсутній на робочому місці, оскільки ускладнився перебіг хвороби його дочки, лікування потребувало спеціальних медичних засобів, залежало від регулярності їх приймання. Тому він був вимушений виїхати за межі України та відвезти необхідні ліки дочці. яка знаходилася у Республіці Польща. 27 березня 2022 року він написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 28 березня 2022 року по 29 березня 2022 року, яку передав через знайомого працівника до канцелярії роботодавця. Натомість відповідач відмовився з`ясовувати обставини поважності причин відсутності на роботі і не прийняв відповідні письмові пояснення з цього приводу. Про припинення трудових відносин між сторонами дізнався 09 квітня 2022 року.
Рішенням Радивилівського районного суду від 13 липня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ДП "Комбінат хлібопродуктів" визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У поданій через свого представника – адвоката Дяденчука А.І. апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що фактично полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення – про задоволення позову.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом тих обставин, що малолітня дочка ОСОБА_1 з дитинства лікувалася в Україні, обстежувалася у кардіолога за місцем проживання, а тому батьки знали про необхідний перелік ліків для стабілізації її стану та завжди мали їх удома. Після термінового виїзду за межі України сім`я позивача опинилася у незвичних умовах. Коли стан дитини погіршився, дружина ОСОБА_1 – ОСОБА_2 не мала можливості витрачати час на пошук ліків чи медичних закладів, а тому попросила позивача привезти для неї ці препарати. При цьому вони не бажали шукати аналогів у польських аптеках, адже боялися за погіршення стану дитини, небезпечної реакції організму. Посилання відповідача, з якими погодився і суд, про можливість отримання доступу до лікування в Республіці Польща є помилковими, зробленими без урахування тієї обставини, що хвороба дитини є важкою патологією, а неотримання нею лікування є загрозою для життя. Отже, позивач не мав наміру ризикувати життям і здоров`ям дитини, а тому прийнято рішення привезти перевірені ліки для дочки. Тобто вважає наявними поважні причини його відсутності на робочому місці 28 і 29 березня 2022 року. 
Крім іншого, заявник звертав увагу на те, що роботодавець усупереч ч. 3 ст. 12 Закону України "Про відпустки" не видав наказ про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати за умови, що ним було подано відповідну заяву 28 березня 2022 року, не свідчить, що 28 і 29 березня 2022 року він був відсутній на роботі без поважних причин.
З приводу письмових пояснень його відсутності на роботі, зазначалося про їх надіслання роботодавцю засобами поштового зв`язку, які отримано 18 квітня 2022 року. При цьому оцінка судом обставин справи щодо отримання цих пояснень відповідачем вказує про упереджене ставлення до позивача і намагання обґрунтувати будь-яким способом підстави для відмови в задоволенні позову.
Отже, при звільненні ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавцем не було враховано поважності причин відсутності працівника на роботі 28 і 29 березня 2022 року, а також відсутність факту завдання шкоди підприємству та не перевірено попередню роботу позивача. При цьому колективом роботодавця підготовлено лист-звернення на ім`я керівника про відсутність причин припинення трудових відносин з ОСОБА_1 , висловлено намір і надалі працювати з ним, його дії є професійними, а стосунки у колективні побудовані на взаємній довірі.
Покликається на залишення без уваги правових позиції, викладених у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №489/1609/17, від 27 серпня 2020 року у справі №161/14225/19, від 14 квітня 2022 року у справі №295/8928/19, від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц, а також пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992. 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року замінено ДП "Комбінат хлібопродуктів" на його правонаступника – Товариство з обмеженою відповідальністю "Радивилівський комбінат хлібопродуктів" (далі – ТОВ "Комбінат хлібопродуктів" або підприємство). 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 08 вересня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника елеватора цеху ДП "Комбінат хлібопродуктів" на підставі наказу №204-к від 07 вересня 2021 року.
Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку роботодавця, затверджених 28 лютого 2017 року, встановлено розпорядок роботи підрозділів підприємства з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., тоді як щодо елеваторів – 2-змінний режим роботи з 08 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. та з 20 год. 00 хв. до 08 год. 00 хв.
Зазначеними Правилами внутрішнього трудового розпорядку позивач ознайомлений, що підтверджено його підписом на контрольній картці проходження інструктажу і ним не заперечується.
З посадової інструкції начальника елеватора №42, затвердженої директором ДП "Комбінат хлібопродуктів" 03 грудня 2018 року, начальник елеватора належить до професійної групи "Керівники" (пункт 2 розділу І Інструкції). Начальник елеватора є матеріально-відповідальною особою за ввірені йому товарно-матеріальні цінності підприємства (пункт 6 розділу І Інструкції). 08 вересня 2021 ркоу між ОСОБА_1 і роботодавцем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого позивач виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі збереженням матеріальних цінностей елеватора підприємства, зобов`язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести обілк, складати і передавати у визначеному порядку матеріально-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей. Тобто начальник елеватора займає особливо відповідальне становище та відповідає не лише за збереження майнових цінностей підприємства, але й за безпеку працівників ДП "Комбінат хлібопродуктів" на елеваторі. Тому постійна присутність на роботі та виконання своїх трудових обов`язків начальником елеватора зумовлена не лише необхідністю трудової дисципліни, але й особливістю займаної посади.
З матеріалів справи видно, що 28 березня 2022 року позивач через працівника – ст. майстра дільниці готової продукції ОСОБА_3 передав до канцелярії ДП "Комбінат хлібопродуктів" заяву про надання з 28 березня 2022 року відпустки строком на два дні без збереження заробітної плати, датовану 27 березня 2022 року. Заяву роботодавцем зареєстровано, про що свідчить відповідний відбиток штемпеля вхідної кореспонденції за №9.
Того ж дня, 28 березня 2022 року, роботодавцем у складі в.о. директора ДП "Комбінат хлібопродуктів", менеджера з персоналу, представника охоронної фірми ТОВ "Голден Самміт", завідувача канцелярії складено акт №1 про те, що 28 березня 2022 ркоу начальник елеватора Крук В.О. був відсутній на робочому місці і на території підприємства увесь робочий час – з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.
Наступного дня відповідачем складено акт №2 про відсутність позивача на робочому місці і на території підприємства увесь робочий час – з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.
За змістом пояснювальної записки завідувача канцелярії ДП "Комбінат хлібопродуктів" від 31 березня 2022 року встановлено, що 28 березня 2022 року о 15 год. 25 хв. ст. майстер дільниці ОСОБА_3 принесла заяву позивача про відпустку без збереження заробітної плати з 28 березня 2022 строком на два робочих дні. Заява написана ОСОБА_1 , однак не погоджена з керівником підприємства. 31 березня 2022 року позивач власноручно переписав дану заяву і попросив начальника канцелярії зареєструвати її 28 березня 2022 року, що і було зроблено.
05 квітня 2022 року наказом №54 в.о. директора ДП "Комбінат хлібопродуктів" зобов`язано ОСОБА_1 надати у термін до 15 год. 00 хв. 15 квітня 2022 року письмові пояснення щодо порушень трудової дисципліни, а саме відсутності на робочому місці 28 і 29 березня 2022 року.
На а.с. 26 міститься копія письмового пояснення позивача з приводу відсутності на робочому місці 28 і 29 березня 2022 року, яке датоване 06 квітня 2022 року, оскільки він подав заяву про відпустку без збереження заробітної плати. Подання заяви викликане тим, що доставляв ліки своїй малолітній дитині. Це пояснення отримане роботодавцем 18 квітня 2022 року, про що стверджено копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. 
З акту №1 від 05 квітня 2022 року вбачається, що позивач заперечив проти ознайомлення із зазначеним наказом та відмовився надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці протягом 28 і 29 березня 2022 року.
В подальшому, 07 квітня 2022 року, в.о. директора підприємства видано наказ №53-к, яким звільнено ОСОБА_1 з 08 квітня 2022 року з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Вважаючи, що його право на працю порушене роботодавцем внаслідок звільнення з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у травні 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ДП "Комбінат хлібопродуктів" про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки ним не обґрунтовано достатніх мотивів, які виключали б його вину у нез`явленні на роботі протягом 28 і 29 березня 2022 року, а тому визнано цей факт прогулом без поважних причин. 
Зважаючи на недоведеність поважності причин, з яких позивач був відсутній на роботі протягом 28 березня 2022 року по 29 березня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно із ст.ст. 51, 139, 142, 147, 1471, 148, 149 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.
Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана;
2) звільнення.
Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у певних випадках, зокрема уразі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;
З висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 01 липня 2020 року у справі №760/7225/16-ц, вбачається, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року у справі №235/2284/17 вказував, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають його вину.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №572/2944/16-ц зазначається, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження про розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
З огляду на наведене судом попередньої інстанції зроблено правильний висновок про те, що хвороба дитини є поважною причиною відсутності на роботі та виключає вину працівника у разі, якщо працівником в подальшому буде надано роботодавцю відповідні докази про таку хворобу, а саме листок непрацездатності, витяг з історії хвороби, діагноз, ступінь тяжкості хвороби, необхідність стороннього догляду за хворою дитиною тощо. При цьому відсутній наказ роботодавця про надання відпустки позивачу чи іншої документальної підстави про обґрунтованість відсутності на роботі протягом 28 березня 2022 року і 29 березня 2022 року, які підтверджували би поважність причини його нез`явлення на роботу.
Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про безпідставне відхилення судом тих обставин, що позивач доставляв до Республіки Польща медикаменти для хворої дочки.
На а.с. 39-44 містяться копії посвідчення серії НОМЕР_1 , що видане ОСОБА_2 , за яким вона отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда до 18 років; консультативного висновку щодо дитини - ОСОБА_4 , складеного Державною установою "Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії; корінця медичного висновку №31 від 27 жовтня 2020 року; висновку Лікувально-консультаційної комісії від 27 жовтня 2020 року. Зафіксовані у цих документах обставини вказують про наявність у дитини позивача захворювань вродженої вади серця, подвійного відходження великих артерій від правового шлуночка, під аортального дефекту міжшлуночкової перегородки, під клапанного стеноза легеневої артерії, відкритої артеріальної протоки, невеликої недостатності клапана легеневої артерії, мінімальної недостатності мі трального клапана.
Між тим, будь-яких документів (квитанцій, чеків тощо) про придбання ОСОБА_1 необхідних для лікування малолітньої дочки медичних препаратів ним надано не було, а матеріали справи їх не містять. 
Відповідно до ст.ст. 76-80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.) письмовими, речовими і електронними доказами; 2.) висновками експертів; 3.) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому наявні у справі докази, які представлені ОСОБА_1 , об`єктивно оцінені судом попередньої інстанції з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. 
Крім іншого, судом з огляду на обставини справи, наявність у дитини "Візи толерантності" та з урахуванням вимог Закону Республіки Польща "Про допомогу громадянам України у зв`язку із збройним конфліктом на території тієї держави" від 12 березня 2022 року зроблено обґрунтований висновок про можливість надання малолітній ОСОБА_4 , яка разом з матір`ю – ОСОБА_2 знаходиться з 27 лютого 2022 року у Республіці Польща, безкоштовної медичної допомоги, в т.ч. і лікарських засобів, у країні їх перебування. 
Не є обґрунтованими аргументи заявника на недодержання судом норм процесуального права.
Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, ОСОБА_1 не надав, а апеляційним судом здобуто не було.
Не встановлено мотивів внаслідок їх відсутності і для застосування вимог ч. 3 цієї статті, яка передбачає обов`язкові підстави для скасування судового рішення.
Не заслуговують на увагу і посилання автора апеляційної скарги на незаконність бездіяльності роботодавця, який знехтував його заявою про надання відпустки тривалістю у два робочих дні. Так, цим обставинам суд попередньої інстанції дав чіткі, повні та об`єктивні обґрунтування, зокрема, встановлено, що заяву подано до канцелярії підприємства через працівника ДП "Комбінат хлібопродуктів" Солтисяк Г.М. 28 березня 2022 року о 15 год. 25 хв., тобто після спливу 06 год. 25 хв. після початку робочої зміни. На заяві відсутні будь-які відмітки відповідної посадової особи про погодження чи відмову у відпустці. Тобто цей документ не містить достатніх підстав для надання відпустки позивачу на термін, який він просив. 
Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими, районним судом їм уже було дано відповідну правову оцінку, а тому колегією суддів також відхиляються.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано повністю відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Приходячи до переконання про залишення без задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є його ухвалення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дяденчука Анатолія Івановича залишити без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 липня 2022 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 25.10.2022

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

І.В.Вейтас