ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року	Львів	Справа № 460/3674/22 пров. № А/857/11834/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання -           Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):
від відповідачів -                                         Форет М.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ототрак» на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 22.07.2022р. про залишення без розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Ототрак» до Головного управління ДПС у Рівненській обл. та Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в реєстрації податкової накладної, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Друзенко Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 22.07.2022р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 22.07.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.07.2022р. замінено первісного відповідача за вимогою зобов`язання зареєструвати податкову накладну № 17 від 24.03.2021р. в Єдиному реєстрі податкових накладних /ЄРПН/, - Головне управління /ГУ/ ДПС у Рівненській обл. на належного відповідача - Державну податкову службу /ДПС/ України; в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Ототрак» про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовлено; позовну заяву ТзОВ «Ототрак» в адміністративній справі № 460/3674/22 в порядку п.8 ст.240 КАС України залишено без розгляду (а.с.61-66).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ТзОВ «Ототрак», який в поданій апеляційній скарзі просить ухвалу суду про залишення позовної заяви без розгляду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо залишення позовної заяви без розгляду (а.с.68-70).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що поширення коронавірусної інфекції та запровадження карантину з 12.03.2020р. зумовило неможливість вчасного подання позову про визнання протиправним та скасування рішення Комісії ГУ ДПС у Рівненській обл. № 2610237/42617033 від 28.04.2021р. про відмову в реєстрації податкової накладної № 17 від 24.03.2021р. в ЄРПН, зобов`язати відповідача зареєструвати податкову накладну № 17 від 24.03.2021р. в ЄРПН.
Керівник ТзОВ «Ототрак», перебуваючи на домашньому лікуванні коронавірусної хвороби (COVID-19) та її наслідків, не мав змоги вчасно розпорядитись подати відповідний позов. Документальних доказів, які б підтверджували вказане, не має можливості надати, оскільки лікування проводилося в домашніх умовах.
Вважає, що апелянтом вказано на непереборну обставину, пов`язану з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права протягом установленого законом строку.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, предметом розгляду у зазначеній справі є визнання протиправним та скасування рішення Комісії ГУ ДПС у Рівненській обл. № 2610237/42617033 від 28.04.2021р. про відмову в реєстрації податкової накладної № 17 від 24.03.2021р. в ЄРПН, а також зобов`язання відповідача зареєструвати спірну податкову накладну в ЄРПН.

Матеріалами справи стверджується, що позивачем використовувалася процедура адміністративного оскарження рішення № 2610237/42617033 від 28.04.2021р. про відмову в реєстрації податкової накладної в ЄРПН.
За наслідками розгляду скарги позивача 13.05.2021р. Комісією ДПС України, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації, прийняте рішення № 21747/42617033/2 про залишення скарги без задоволення, а рішення комісії регіонального рівня про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних - без змін.
При цьому, того ж дня (13.05.2021р.) через автоматизовану систему «Єдине вікно подання електронних документів» ДПС України позивача було повідомлено про рішення, прийняте за наслідками розгляду вказаної скарги.
З урахуванням викладеного, строк на оскарження позивачем до суду рішення № 2610237/42617033 від 28.04.2021р. про відмову в реєстрації податкової накладної в ЄРПН становив три місяці, перебіг якого розпочався 14.05.2021р. та закінчився 14.08.2021р.
Разом з тим, до суду із розглядуваним позовом ТзОВ «Ототрак» звернувся лише 17.02.2022р., тобто більше як через шість місяців після завершення тримісячного строку звернення до суду, встановленого ч.4 ст.122 КАС України.

Ухвалою суду від 01.07.2022р. позовну заяву ТзОВ «Ототрак» залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин його пропуску (а.с.48-55).
На виконання вимог зазначеної ухвали 08.07.2022р. позивач подав до суду клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якого вказує на те, що несвоєчасне звернення до суду зумовлено поширенням коронавірусної інфекції та запровадженням карантину на усій території України з 12.03.2020р. на підставі постанови КМ України № 211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-10, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (а.с.59-60).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в клопотанні про поновлення строку звернення до суду позивач жодним чином не обґрунтував, яким чином обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, унеможливили своєчасне звернення до суду з розглядуваним позовом та не надав суду доказів на підтвердження таких обставин.
Натомість, позивач обмежився лише загальним посиланням на те, що пропуск строку звернення до суду був зумовлений поширенням коронавірусної інфекції та запровадженням карантину.

          Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

За змістом ч.ч.1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

При цьому, приписи ч.2 ст.44 КАС України покладають на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Як уже зазначено, частина перша ст.122 КАС України передбачає можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є ПК України.
Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до п.56.1 ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Пунктом 56.18 ст.56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Комплексний аналіз чинного правового регулювання свідчить про те, що спеціальні строки для звернення до суду з позовом про скасування рішень контролюючих органів про відмову в реєстрації податкових накладних в ЄРПН нормами ПК України не визначені, тобто, останні не врегульовують спірне в цій справі питання. 
Отже, згідно діючого правового регулювання такі рішення оскаржуються в судовому порядку в строки, які визначені КАС України.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, сформованих у постанові від 11.10.2019р. по справі № 640/20468/18, з прийняттям чинної редакції КАС України та відмінним правовим регулюванням, визначеним ч.4 ст.122 КАС України, інші рішення контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження; абзац третій п.56.18 ст.56 ПК України), оскаржуються в судовому порядку в такі строки:
а) тримісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги було прийнято та вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому, такий строк обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу;
б) шестимісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги не було прийнято та/або вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому такий строк обчислюється з дня звернення скаржника до контролюючого органу із відповідною скаргою на його рішення.

Матеріалами справи стверджується, що позивачем використовувалася процедура адміністративного оскарження рішення № 2610237/42617033 від 28.04.2021р. про відмову в реєстрації податкової накладної в ЄРПН.
За наслідками розгляду скарги позивача, 13.05.2021р. Комісією ДПС України, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації, прийняте рішення № 21747/42617033/2 про залишення скарги без задоволення, а рішення комісії регіонального рівня про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних - без змін.
Строк на оскарження позивачем до суду рішення № 2610237/42617033 від 28.04.2021р. про відмову в реєстрації податкової накладної в ЄРПН становив три місяці, перебіг якого розпочався 14.05.2021р. та закінчився 14.08.2021р.
Разом з тим, до суду з позовом позивач звернувся 17.02.2022р., через що пропустив строк звернення до суду.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач вказує на поширення коронавірусної інфекції та запровадженням карантину на усій території України з 12.03.2020р. на підставі постанови КМ України № 211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-10, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Пунктом 3 Розділу IV «Прикінцеві положення» КАС України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Як правильно вказав суд першої інстанції, в клопотанні про поновлення строку звернення до суду позивач не обґрунтував, яким чином обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, унеможливили своєчасне звернення до суду з розглядуваним позовом, та не надав суду доказів на підтвердження таких обставин.
Натомість, позивач обмежився лише загальним посиланням на те, що пропуск строку звернення до суду був зумовлений поширенням коронавірусної інфекції та запровадженням карантину.
Доводи апелянта про те, що керівник ТзОВ «Ототрак», перебуваючи на домашньому лікуванні коронавірусної хвороби (COVID-19) та її наслідків, не мав змоги вчасно розпорядитись подати відповідний позов, колегія суддів оцінює критично, оскільки будь-якого документального підтвердження таких обставин не представлено.
Водночас, лікування керівника підприємства не призводить до зупинення функціонування самого підприємства, а відсутність розпорядження подати позов зі сторони керівництва платника податків не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, оцінюючи відсутність обставин, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, а також обставини, на які позивач посилається як на поважні, суд першої інстанції надав вірну оцінку та провів об`єктивний аналіз всіх наведених у позові доводів, та прийшов до переконливого висновку про те, що позивач за таких обставин мав дійсну можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду, однак допустив необґрунтоване зволікання, яке унеможливлює і не виправдовує втручання у принцип юридичної визначеності стосовно виниклих правовідносин.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998р., зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001р. зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.
          Європейський суд з прав людини у пунктах 46, 47 рішення від 29.01.2016р. у справі «Устименко проти України» зазначив, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатись перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в ч.2 ст.122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права в сфері публічно-правових відносин і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права в сфері публічно-правових відносин, що також випливає із загального правила, встановленого ст.77 КАС України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення прав можна було отримати раніше.

Звідси, в суду першої інстанції були достатні та належні підстави для залишення позовної заяви ТзОВ «Ототрак» без розгляду на підставі ч.ч.3 і 4 ст.123 КАС України, оскільки ним не дотриманий строк звернення до суду із розглядуваним позовом, а наведені в його заяві причини пропуску строку визнані неповажними, через що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, судом першої інстанції наведені достатні і вагомі підстави для залишення позовної заяви ТОВ «Ототрак» без розгляду. 
В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ТзОВ «Ототрак».

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ототрак» на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 22.07.2022р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 460/3674/22 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Товариство з обмеженою відповідальністю «Ототрак».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 04.11.2022р.