ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 грудня 2022 року           справа №200/17546/21 

                                                                                                                                             м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційні скарги  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в  Хмельницькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 р. у справі № 200/17546/21 (головуючий І інстанції суддя Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,  Головного управління Пенсійного фонду України в  Хмельницькій області про зобов`язання вчинити певні дії,

                                                  В С Т А Н О В И В:

Позивач  у грудні 2021 року звернувся до суду з позовом  до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання  протиправними дій, скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 11.11.2021 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 04.11.2021 про призначення пенсії з урахуванням до пільгового стажу за Списком № 1 період роботи з 01.06.2005 по 31.12.2007 в якості електрослюсаря підземного 5-го розряду на підприємстві ВП «Шахта Курахівська» ДП Селидіввугілля» відповідно до вимог ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-3).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.07.2022 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 057250003985 від 11.11.2021 року про відмову позивачу в призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно  розглянути заяву  позивача про призначення пенсії від 04.11.2021 з урахуванням до пільгового стажу за Списком № 1 періоду роботи з 01.06.2005 року по 31.12.2007 року в якості електрослюсаря підземного 5-го розряду на підприємстві ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля» відносно вимог ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вирішено питання судових витрат (а.с. 43-45).
Представники відповідачів не погодилися з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач 1 зазначає, що  не приймав спірне рішення, тому рішення суду в частині зобов`язання відповідача – 1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 04.11.2021 є неправомірним. 
Також зазначає, що відсутність доказів у підтвердження сплати та зарахування страхових внесків не породжує у позивача права на зарахування до страхового та пільгового стажу страхових внесків періоду роботи з 01.06.2005 по 31.12.2007 в якості електрослюсаря підземного 5-го розряду на підприємстві ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля».
Відповідач 2 зазначає, що  рішенням відповідача було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю у останнього необхідного пільгового стажу роботи, не менше 25 років передбаченого ч. 3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До пільгового стажу не зараховано період роботи з 01.06.2005 по 31.12.2007 в ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля», оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня сплата страхових  внесків та інформація про спеціальний стаж за даний період.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  позивач 04.11.2021  звернувся до установи відповідача 1 із заявою по призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням  відповідача 2  № 057250003985 від 11.11.2021 в призначенні пенсії  відмовлено, так як не було зараховано до пільгового стажу період роботи з 01.06.2005 по 31.12.2007 на підприємстві ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», оскільки відсутні відомості про сплату щомісячних внесків за цей період та інформації про спеціальний стаж (а.с. 13).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»(далі Закон № 1788-ХІІ) та Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(далі Закону № 1058-ІV).
За змістом  абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058).
За приписами ч. 6 ст. 20 Закону № 1058 страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону № 1058).
Унормуванням п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464) окреслено, що  страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема, ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Як передбачено частиною 2 ст. 25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1 ст. 171).
Згідно ч. 1 ст. 16 Закону № 1058 застрахована особа має право, зокрема, отримувати  від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі в письмовій формі; вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.
За правилами  вищезазначених норм вбачається, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Таким чином суд наголошує, що обов`язок зі сплати страхових внесків не може обмежувати права робітника на отримання пенсійних виплат, відтак період з 01.06.2005 по 31.12.2007 підлягає зарахуванню до страхового та пільгового стажу позивача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про  визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 057250003985 від 11.11.2021 року про відмову позивачу в призначенні пенсії.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначенізаконом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зауважує, що позивач з заявою про призначення пенсії звернувся саме до відповідача  1, а отже, з урахуванням наведеного, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах, вважає за необхідне: зарахувати   до пільгового стажу за Списком № 1 період роботи з 01.06.2005 року по 31.12.2007 року в якості електрослюсаря підземного 5-го розряду на підприємстві ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля» відносно вимог ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і, відповідно, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій  області призначити позивачу пенсію на пільгових умовах  згідно зі ч. 3  ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.11.2021.
Наведені вище обставини дають підстави суду апеляційної інстанції скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву  позивача про призначення пенсії від 04.11.2021.   В іншій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
В цій справі суд вважає за необхідне вийти з принципів ч. 2 ст. 9 КАС України, яка передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. А тому виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки питання належного соціального захисту громадян потребує найкоротшого в часі їх вирішення.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Тим більше, що в цьому випадку ніяких нових обставин встановлювати не треба.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За правилами ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 5 ст. 250, ст. 311, п. 4 ч. 1 ст. 317, ст. 321, ч. 1 ст.325,328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні  скарги   Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,  Головного управління Пенсійного фонду України в  Хмельницькій області   -задовольнити частково.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 р. у справі № 200/17546/21  - скасувати в частині  зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву   ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.11.2021 з урахуванням до пільгового стажу за Списком № 1 періоду роботи з 01.06.2005 року по 31.12.2007 року в якості електрослюсаря підземного 5-го розряду на підприємстві ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля» відносно вимог ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В цій частині прийняти нове рішення.
Зарахувати до пільгового стажу   ОСОБА_1 за Списком № 1, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до  ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи  з 01.06.2005 року по 31.12.2007 року в якості електрослюсаря підземного 5-го розряду на підприємстві ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах відповідно до  ч. 3  ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.11.2021.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Колегія суддів:                                                                                          Г.М. Міронова

                                                                                                                   І.В. Геращенко

                                                                                                                  Е.Г. Казначеєв