КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 вересня 2022 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/61128/21-ц
номер провадження №22-ц/824/8285/2022
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» Чаруковського Романа Володимировича
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року /суддя Новак Р.В./
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Адвокат Камінська Д.В., що діє в інтересах ОСОБА_1   16 листопада 2021 року звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з АТ «Українська залізниця» яка є правонаступником всіх прав і обов`язків ПАТ «Українська залізниця» нараховану, але не виплачену заборгованості із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі: 15 647,15 грн., середнього заробітку за період затримки з 17.07.2017 по 30.11.2021 в сумі 303 429,49 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 2 473,93 грн. (дві тисячі чотириста сімдесят три грн. 93 коп.).
Рішенням  Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 15 647 грн. 15 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.07.2017 року по 31.11.2021 року 303 429 грн 49 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2 473,93 грн.  Вирішено питання судових витрат /т. 2 а.с. 87-92/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник АТ «Українська залізниця» Чаруковський Р.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог. На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що за першу половину березня 2017 року позивачу нараховано аванс у розмірі 1163, 58 грн, який виплачено 18.09.2017 р. Інша заборгованість з заробітної плати відсутня, оскільки нарахування не здійснювались у зв`язку з відсутністю  первинних документів та відсутністю зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзаліниця». Підрозділ, в якому працював позивач знаходиться  на непідконтрольній території України в м. Іловайськ. Вказував також, що судом першої інстанції не враховано практики Верховного Суду щодо форсмажорних обставин, що позбавило відповідача можливості проведення повного розрахунку при звільненні. З березня 2017 року господарська діяльність АТ «Укрзалізниця» на непідконтрольній Україні території не здійснюється, що засвідчено висновком ТПП України від 16.01.2018 р., а отже висновок про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є таким, що не відповідає вимогам закону.
ОСОБА_1 , або його представник,  з відзивом на апеляційну скаргу не зверталися, за фактичним місцем проживання, яке на час розгляду справи не є окупованою територією, було направлено поштовим зв`язком копію апеляційної скарги, здійснено оголошення про розгляд справи шляхом публікації на офіційному сайті суду. Адвокату Камінській Д.В., яка представляла інтереси ОСОБА_1 також на електронну адресу направлено повідомлення про розгляд справи, телефон, вказаний у позові не відповідає.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що  апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.
Судом встановлено, що акціонерне товариство «Укрзалізниця» свою господарську діяльність розпочало 01.12.2015 та є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підвідомчих підприємств і закладів, що мали статус окремих юридичних осіб.
Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 №4442-IV, Постанови КМУ «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25.06.2014 №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 №303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Постановою КМУ «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31.10.2018 № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменувати його в акціонерне товариство «Українська залізниця». В подальшому внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Наказом виробничого підрозділу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17.03.2017 №105, який видано відповідно до наказу начальника Донецької дирекції №236/ДНД від 13.03.2017 було встановлено початок простою з 08-00 год. 20.03.2017 для всіх працівників виробничого підрозділу. 
17.07.2017 згідно з наказом №3945/ДН/ос від 10.07.2017 позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався  ч. 2 ст. 233 КЗпП України про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.
Суд першої інстанції відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.
Отже, судом першої інстанції взято до уваги довідку про нарахування, надану позивачем та визначено суму невиплаченої заробітної плати, у тому числі і грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, що підлягає задоволенню, у розмірі 15647,15 грн.
Також зроблено висновок, що вказані розрахунки відповідають даним табелів обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року.
Також судом першої інстанції враховано висновок Конституційного Суду України у Рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексів законів про працю України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед Позивачем має довести саме роботодавець.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника.
Суд першої інстанції дійшов висновків, що АТ «Українська залізниця» не довело, що заборгованість з виплати заробітної плати позивач отримав або кошти перераховані на особистий рахунок позивача.
У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, судом першої інстанції визначено, що відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з 17.07.2017 по 30.11.2021, керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у розмірі 303 429,49 грн. Вирішено також прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за березень - травень 2017 року у розмірі 2473,93 грн.
Також, судом першої інстанції констатовано, що всі документи надані позивачем є доступними та належними доказами були видані самим відповідачем у м. Лиман на підконтрольній державі території. Трудова книжка, накази, розрахунки заробітної плати, довідки виготовлялися в м. Лиман за містом реєстрації відповідача, будь яких доказів, що підтверджують виготовлення документів невідомими особами на непідконтрольній території відповідач не надав, а отож такі твердження відповідача є відверто не правдою. Більш того, посадові особи, що підписували документи надані в матеріали справи позивачем продовжують працювати у відповідача.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
17.07.2017 позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату на підставі наказу від 10.07.2017 №3945/ДН/ос. В день звільнення йому було видано трудову книжку.
Відповідно до даних у матеріалах справи, 18.09.2017 р. ОСОБА_1 виплачено аванс за березень 2017 р. у розмірі 1163, 58 грн та долучено видатковий касовий ордер. /т. 2 а.с. 74-75/
Таким чином, через два місяці після звільнення, ОСОБА_1 знав про своє порушене право, водночас, про поновлення строку не заявляє, жодних обставин звернення через чотири роки до суду після порушення його прав не вказує, лише констатує наявність безстрокового права на звернення у відповідності до рішення Конституційного Суду.
Крім того, згідно наказу про припинення трудового договору, на який посилається позивач від 17.07.2017 р. жодних даних про розмір компенсації за відпустку, не відпрацюванних днів або розміри інших виплат, сторонами не узгоджено. /т. 1 а.с. 90/
Разом з цим, відповідач додав довідку від 14.12.2021 р. про доходи позивача за січень-липень 2017 року з якої вбачається, що за період з квітня 2017 року по липень 2017 року фактична кількість відпрацьованих годин позивача - 0,00 годин, нарахована заробітна плата 0,00 грн. (т 2 а.с. 74). Вказана довідка підписана начальником дирекції залізничних перевезень Подлузьким В.О. та бухгалтером Наконечною Ю.В. і засвідчена печаткою Донецького та Луганською дирекцією залізничних перевезень АТ «Укрзалізниця».
Суд першої інстанції не надав вказаній довідці належної правової оцінки, визнавши належними лише докази сторони позивача.
Крім того, відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України              від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано,  що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна   або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду                                 від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 зазначено, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18.
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищезазначених постановах Верховного Суду і Верховного Суду України, не перевірив доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які він не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та висновки, апеляційний суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.  141, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» Чаруковського Романа Володимировича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року - задовольнити.  
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року - скасувати, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Акціонерному  товариству «Українська залізниця» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України  4823, 30 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: