ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року	Львів	Справа № 813/541/17 пров. № А/857/14966/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання -           Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2022р., постановлену за наслідками провадження за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській обл., Державної судової адміністрації України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України, про визнання протиправною відмови щодо проведення нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку, спонукання до вчинення певних дій (колегія суддів суду І інстанції: Потабенко В.А., Качур Р.П., Кедик М.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 14 год. 50 хв. 13.09.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 19.09.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 13.09.2022р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2017р. у справі № 813/541/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління /ТУ/ Державної судової адміністрації /ДСА/ України у Львівській області, ДСА України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби /ДКС/ України, про визнання протиправними дій, зобов`язання провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку (Т.2, а.с.132-134).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив заявник (позивач) ОСОБА_1 , який покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2017р. у справі № 813/541/17, прийняти нову постанову по справі, якою заявлений позов задовольнити (Т.2, а.с.145-147).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством був визначений порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді. Реалізація права позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулася в момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови, тобто, 08.09.2016р.
Відповідно до ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що була чинна до 01.04.2014р., судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою. 
Законом України № 1166-VII від 27.03.2014р. «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», що набрав чинності 01.04.2014р., внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими виключено ст.136 цього Закону. 
Рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII у частині виключення ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося. Отже, законодавством дійсно була передбачена виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, однак Закон України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що була чинна на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016р. «Про звільнення суддів» (якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку), не містив правових норм щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 10-ти місячних заробітних плат або в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою (п.п.25-29, 31 мотивувальної частини). 
Рішенням Конституційного Суду України № 2р(ІІ)/202 15.04.2020р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підп.1 п.28 розділу II Закону України № 1166-VII від 27.03.2014р. «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким із Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до внесення змін Законом України № 192-VIII від 12.02.2015р. «Про забезпечення права на справедливий суд» виключено ст.136, частина 1 якої передбачала право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. 

Відповідачем ТУ ДСА України у Львівській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.153-155).

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як встановлено під час судового розгляду, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2017р. у справі № 813/541/17, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2017р. та постановою Верховного Суду від 06.11.2019р., в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТУ ДСА України у Львівській обл., ДСА України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ДКС України, про визнання протиправними дій та зобов`язання провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку, відмовлено (Т.1, а.с.109-117, 167-170, 201-208).
Цими судовими рішення встановлено, що 06.05.1995р. позивач був обраний суддею Мостиського районного суду Львівської обл., до виконання обов`язків судді приступив 22.05.1995р.
Постановою Верховної ради України № 1779-ІІІ від 01.06.2000р. ОСОБА_1 обрано суддею Мостиського районного суду Львівської обл. безстроково.
Згідно постанови Верховної Ради України № 1515-VIII від 08.09.2016р. «Про звільнення суддів» позивача звільнено із посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України.
Наказом голови Мостиського районного суду Львівської обл. № 59-к від 21.09.2016р. позивача відраховано із штату суду. 
При звільненні позивачу було нараховано та на початку жовтня 2016 року перераховано на картковий рахунок розрахункові кошти, що складали заробітну плату за вересень 2016 року та компенсацію за невикористану відпустку.
Сума вихідної допомоги не була нарахована та виплачена позивачу.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник як на підставу перегляду судового рішення, не можна розцінювати як виключні обставини відповідно до п.1 ч.5 ст.361 КАС України.
При цьому, рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020р. № 2-р(ІІ)/2020 на спірні відносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Наведені висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами колегія суддів у межах доводів апеляційної скарги вважає такими, що узгоджуються з фактичними обставинами справи і відповідають нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами.
Згідно з ч.5 ст.361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є:
1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 
2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 
3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Наведена норма процесуального закону встановлює вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції, в рішенні від 28.11.1999р. у справі «Brumarescu v. Romania» наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., слід тлумачити в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів. 
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтись повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ryabykh v. Russia» від 24.07.2003р.).

Підставою звернення позивача із заявою про перегляд постанови Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2017р. у справі № 813/541/17 за виключними обставинами слугувало рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020р. № 2-р(ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19), згідно з яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України № 1166-VII від 27.03.2014р. «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».
Так, 01.04.2014р. набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», згідно з п.28 розділу ІІ якого внесено зміни до Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» та виключено статтю 136 вказаного Закону, якою встановлювалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Конституційний Суд України у рішенні від 15.04.2020р. № 2-р(ІІ)/2020 зазначив, що системний аналіз положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», а також пояснювальної записки до проєкту Закону України про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні (реєстр. № 4576), дає підстави стверджувати, що законодавець оспорюваним положенням вказаного Закону тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи, реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та забезпечення соціальної підтримки усіх громадян, виходячи з фінансових можливостей держави. Отже, до виключення із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» статті 136 суддям, які вийшли у відставку, держава гарантувала право на отримання вихідної допомоги.
Також Конституційний Суд України вказав, що вихідна допомога за своєю юридичною природою є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні.
Окрім того, Конституційний Суд України констатував, що перехідний період між опублікуванням Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та набранням чинності положенням пп.1 п.28 розділу ІІ цього Закону (менше одного дня) був явно недостатнім для того, щоб суб`єкти права (судді, які на момент набрання чинності вказаним Законом мали право на вихід у відставку, але станом на 01.04.2014р. ще ним не скористалися) змогли адаптуватися до законодавчих новел та скоригувати свої дії для реалізації права на відставку і, відповідно, отримати вихідну допомогу в розмірі, встановленому законодавством до внесення змін згаданим Законом.

Також на дату виходу позивача у відставку норми Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» діяли понад два роки, неконституційними не були визнані, що дозволяло позивачу ознайомитись зі зміненими правовими нормами, спрогнозувати наслідки виходу у відставку та адаптуватись до зміненого правового регулювання. На момент прийняття позивачем рішення про відставку та вибору поведінки останній не був підданий непередбачуваним юридичним наслідкам.
Окрім того, після 01.04.2014р., дня набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і до 21.09.2016р. – моменту виключення позивача зі штату Мостиського районного суду Львівської обл. сплинуло понад два роки, що відповідно до приписів ст.126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» впливало на щомісячну доплату за вислугу років та відповідно до положень ст.138 цього Закону - на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Під час судового розгляду не встановлено тої обставини, що до дня набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» позивач подавав заяву про відставку, що могло б бути підставою для застосування мотивів, на підставі яких Конституційним Судом України було прийнято рішення від 15.04.2020р. № 2-р(ІІ)/2020.
Отже, вимоги ч.1 ст.57 Конституції України в контексті гарантованого права позивача знати свої права і обов`язки в даному випадку порушені не були.

Разом з тим, у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано про те, що положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частиною 2 статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно з ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У рішенні від 24.12.1997р. № 8-зп у справі № 3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що ч.2 ст.152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
Згідно рішення від 30.09.2010р. № 20-рп/2010 у справі № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України № 2222-IV від 08.12.2004р. «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Аналогічна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі № 820/2462/17, від 19.11.2018р. у справі № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15.05.2019р. у справі № 640/20317/16а, а також в ухвалі Касаційного адміністративного суду від 12.08.2020р. у справі № 826/18177/15.
За таких обставин рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020р. № 2-р(ІІ)/2020 на спірні відносини не може вплинути, оскільки правовідносини у розглядуваній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

В свою чергу, відповідно до ч.6 ст.361 КАС України при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
За таких обставин вказане рішення Конституційного Суду України не може бути застосовано до правовідносин, які стосуються нарахування та виплати суми вихідної допомоги при звільненні судді у відставку.

Окрім цього, оскільки предметом розгляду справи судом першої інстанції були правовідносини, що існували до прийняття рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020р. № 2-р(ІІ)/2020, а постанова суду першої інстанції, яку позивач просить переглянути у зв`язку із виключними обставинами, не містила вимог зобов`язального характеру (не було зобов`язано відповідача вчинити дії, у тому числі нарахувати та виплатити, стягнути кошти), оскільки за наслідком розгляду справи у позові було відмовлено, тому є відсутньою передбачена п.1 ч.5 ст.361 КАС України підстава для перегляду рішення суду за виключними обставинами.

Таким чином, наведені апелянтом обставини не можна вважати виключними обставинами в розумінні положень ст.361 КАС України, а доводи апеляційної скарги на правомірність винесеної ухвали не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

          В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за виключними обставинами відхилені.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139, ч.4 ст.364 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329, 369 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2022р., постановлену за наслідками провадження за виключними обставинами в адміністративній справі № 813/541/17, залишити без задоволення, а вказане судове рішення – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор 	
Дата складання повного тексту судового рішення: 02.12.2022р.