Постанова
Іменем України                             
 
14 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 466/8921/20
провадження № 61-20497св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,          Черняк Ю. В.,          
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів:                 Ванівського О. М., Мельничук О. Я., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 02 жовтня 1993 року між ним та відповідачем зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2001 року. У шлюбі народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказував на те, що за час шлюбу вони придбали двокімнатну квартиру                 АДРЕСА_1 , загальною площею квартири 51,8 кв. м, яка оформлена на ОСОБА_2 та дочку ОСОБА_3 .
Зазначав, що вказана квартира здається в оренду, орендну плату отримає відповідач, однак як йому стало відомо, відповідач має намір продати квартиру. Згоду на продаж він не давав. Вважав, що такі дії відповідача порушують його право власності.
 
Із урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 серпня                2021 року, ухваленим у складі судді Едера П. Т., позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя.
Визнано за ОСОБА_1  право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що         1/2 частини спірної квартири є спільним майном подружжя, а відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, придбане за час шлюбу, а тому дійшов висновку про поділ вказаного нерухомого майна між сторонами у рівних частках.
 
Також суд першої інстанції, установивши, що позивач дізнався про порушення свого права у 2019 році, коли відповідач вимагала від позивача згоду на продаж спірної квартири, а у листопаді 2020 року звернувся до суду з цим позовом, а тому дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя в межах строку позовної давності.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Якібчука П. П. задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким           у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторони не підтримують подружніх відносин з квітня 1999 року, що підтверджували свідки, а спірну квартиру відповідачем придбано в липні 1999 року, тобто після припинення подружніх відносин, а тому квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Також апеляційний суд зазначив, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, однак, враховуючи те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи, а суд не встановив порушення прав або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду, відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира не є спільним майном подружжя, не врахував, що відповідач не довела, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, не зверталась до суду з позовом про визнання спірної квартири її особистою власністю та не спростувала презумпцію спільності майна. Судове рішення апеляційного суду ґрунтується виключно на припущеннях.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. від 22 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду  у складі колегії суддів Третьої судової палати  Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач),                 Петрова Є. В., Ткачука О. С., від 01 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2022 року справу призначено колегії суддів    у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 жовтня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2001 року (справа № 2-4907/2001). 
 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л. М. за реєстровим № 2857 від 31 липня 1999 року, ОСОБА_4 продав,                       а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв. м.
 
Пунктом 2 договору купівлі-продажу від 31 липня 1999 року визначено, що продаж вчинено за 29 050,00 грн, з яких 10 375,00 грн покупці сплатили продавцю до підписання цього договору, а решту суми - 18 675,00 грн зобов`язуються сплатити до 01 серпня 2002 року.
 
Згідно з копією реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 18 серпня 1999 року, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за            ОСОБА_3 . 
 
Відповідно до копії реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 18 серпня 1999 року, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за            ОСОБА_2 . 
 
У грудні 2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строк позовної давності (а. с. 29-32).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                  і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Щодо суті спору
 
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.
 
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
 
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
 
Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
 
Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
 
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або                з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного                з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний                    з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
 
Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
 
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке                         є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.              В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного             з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
 
Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.
 
Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
 
Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
 
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).
 
Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються         з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка            є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі                № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
 
Висновки апеляційного суду про недоведення позивачем заявлених ним позовних вимог про визнання права власності на 1/4 частини спірної квартири не відповідають презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того              з подружжя, який її спростовує.
 
Посилаючись на те, що сторони не підтримують подружніх відносин з квітня 1999 року, а спірну квартиру відповідачем придбано в липні 1999 року, тобто після припинення подружніх відносин, суд апеляційної інстанції не зазначив, якими належними та допустимими доказами підтверджується факт припинення між сторонами шлюбних відносин з квітня 1999 року. Суд не дав належної оцінки показанням свідків, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Загальне правило щодо часу припинення шлюбу містилося у статті 44 КпШС України, згідно з якою шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.
 
Таким чином, КпШС України пов`язував припинення шлюбу не з набранням рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а із зверненням до органу записів актів громадського стану про реєстрацію шлюбу і одержання свідоцтва про розірвання шлюбу.
 
Відповідачем під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не надано належних та допустимих доказів того, що подружні відносини між подружжям припинені ще до розірвання шлюбу рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2001 року й, відповідно, що під час придбання спірної квартири сторони проживали роздільно.
 
При цьому у разі, якщо спірна квартира купувалась за особисті кошти відповідача, не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 31 липня 1999 року.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх необґрунтованості.
 
Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та скасував судове рішення, яке відповідає закону.

 
Щодо строку позовної давності
 
Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається     з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
 
Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
 
Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
 
Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено              й частиною другою статті 72 СК України.
 
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не                 з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
 
Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
 
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
 
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.
 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та                від 24 лютого 2021року у справі № 303/6365/17 (провадження                                    № 61-13857св19).
 
Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач дізнався про порушення свого права у 2019 році, коли відповідач вимагала від позивача згоду на продаж спірної квартири, а у листопаді 2020 року звернувся до суду з цим позовом.
 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя в межах строку позовної давності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково                        і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, постанова апеляційного суду відповідно до положень       статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 серпня                2021 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець      Ю. В. Черняк