Справа № 759/4379/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/8998/2022

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня  2022 року                                                                                   місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Майдибура Оксана Василівна про оспорювання договору позики та визнання його неукладеним,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про оспорювання договору позики та визнання його неукладеним.
В обґрунтування позову зазначив, що 12.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1961 договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 , відповідно до якого відповідач передає у власність позивачу грошові кошти у сумі 244 200,00 грн., що еквівалентно 10 000,00 доларів США, а позивач зобов`язується повернути відповідачу таку ж суму в строк до 12.05.2021 року. Зазначив, що відповідно до п. 11 договору він вважається укладеним з моменту передання відповідачем грошових коштів позивачу у відповідності до ст. 1046 ЦК України. Фактично грошові кошти згідно договору позики йому передані не були, а тому у відповідності до ст. 1051 ЦК України вказаний договір вважається неукладеним. 
У зв`язку з вищевикладеним просив суд визнати договір від 12.02.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою Оксаною Василівною та зареєстрованого в реєстрі за № 1961 неукладеним на підставі ст. 1051 ЦК України та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, щооскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
17.08.2022 року на адресу Київського апеляційного суду від приватного нотаріуса Майдибури О.В. надійшла заява про розгляд справи без його участі.
В судове засідання 29.09.2022 року відповідач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не подав. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що 12.02.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою Оксаною Василівною.
Відповідно до п. 1 договору позикодавець ОСОБА_2 передає у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 244200,00 грн., що еквівалентно 10000,00 доларів США, які відповідно до п. 2 договору позичальник зобов`язується повернути до 12.05.2021 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведення позивачем належними  і допустимими доказами позиції позивача щодо того, що фактично кошти за договором не передавалися. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що в самому тексті спірного договору відсутнє підтвердження передачі йому грошових коштів. Також апелянт вказує на відсутність будь-якої розписки,  квитанції, чеків та інших документів, які б свідчили про передачу позивачеві грошових коштів.  Вказує, що сам факт укладення договору не є підтвердженням передачі грошових коштів. 
Також в апеляційній скарзі зазначає, що судом при ухвалені оскаржуваного рішення не було взято то уваги судової практики, викладеної у постанові Верховного Суду  від 20.02.2019 року у справі №629/5364/13-ц, що і призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із вищевикладеними доводами апелянта.
Апеляційний суд не може прийняти посилання апелянта на необхідність застосування при вирішенні спору правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду  від 20.02.2019 року у справі №629/5364/13-ц, оскільки такий висновок зроблено в не подібних правовідносинах, що унеможливлює застосування вказаної судової практики у даній справі.
Фактично, єдиним доводом позивача щодо неотримання грошових коштів було посилання на п. 11 спірного договору, відповідно  до якого договір вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальнику відповідно до ст.. 1046 ЦК України.
Колегія суддів не розділяє позицію апелянта щодо того, що вказаним пунктом фактично підтверджується його посилання на несплату коштів за договором так як ним було невірно трактовано вищевказаний пункт договору, і даний пункт не засвідчує того, що грошові кошти мають бути передані в майбутньому. 
Відповідно до ст.. 1046  ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 Суд першої інстанції, аргументуючи свою позицію щодо відмови у задоволенні позову, посилався на правові висновки, викладені  у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, в якій зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таку позицію розділяє й колегія суддів апеляційного суду.
З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт безгрошовості спірного договору. Не підтверджують цього і  положення самого договору. Сам факт підписання спірного договору і його нотаріальне посвідчення вже свідчить про його укладеність і передачу грошових коштів, оскільки інше ним не встановлено. 
З огляду на вказане колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий                                                                                                   С.О. Журба
 
Судді                                                                                                               Т.О. Писана 
 
                                                                         '                                              К.П. Приходько