УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №277/1175/21 Головуючий у 1-й інст. Гресько В. А. 
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І. 

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №277/1175/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо – транспортної пригоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Греська В.А. в смт. Ємільчине,
в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 54 667,10 грн та моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 35 000 грн. 
В обґрунтування позову зазначає, що 29 червня 2020 року біля 18 години 56 хвилин ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом, а саме мотоциклом Honda, реєстраційний номер НОМЕР_1 у м. Житомирі на перехресті проспекту Миру та вул. Героїв Базару не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, не вжив заходів для зменшення швидкості руху, здійснював обгін на перехресті та скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ Daewoo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , після чого водій мотоцикла Honda змінив напрямок руху та скоїв наїзд на автомобіль Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Вказує, що в результаті даної обстановки транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_2 тілесні ушкодження.
Зазначає, що він є власником автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент ДТП вказаним автомобілем керувала ОСОБА_4 , яка користувалася автомобілем на підставі довіреності від 15.02.2012, посвідченою приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширінською Л.В. Стверджує, що постановою Богунського районного суду м. Житомира від 14.04.2021 по справі №295/3286/21 відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зазначає, що внаслідок винних дій відповідача його автомобілю були спричиненні механічні ушкодження. 
Вказує, що для визначення розміру нанесеного матеріального збитку його довірена особа звернулася до судового експерта Кудинського В.С., який за результатами судової автотоварознавчої експертизи встановив вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, в сумі 51367,10 грн. Стверджує, що його довіреною особою було сплачено за проведення судової автотоварознавчої експертизи кошти в сумі 3300 грн. Стверджує, що страхового відшкодування по понесених збитках від страхової компанії він не отримував.
Зазначає, що йому та довіреній особі, яка безпосередньо керувала автомобілем в момент ДТП, було завдано моральну шкоду. Вказує, що 30.06.2020 його автомобіль був вилучений та визнаний речовим доказом і він та його довірена особа не могли використовувати автомобіль протягом трьох місяців. Стверджує, що все це змінило його життєвий уклад та перспективи на майбутнє, у зв`язку з вилученням автомобіля він та довірена особа зазнали певних незручностей, які виникли в необхідності організовувати своє життя та життя своєї сім`ї без автомобіля. Вказує, що він та довірена особа пережили сильні нервові потрясіння, стрес, наслідки яких відчувають по даний час, оскільки в автомобілі під час ДТП перебувала дочка довіреної особи і її до цих пір переслідують хвилювання за життя та здоров`я дочки. Стверджує, що відповідач не приймав жодної участі в усуненні негативних наслідків своїх протиправних дій, не надавав жодної допомоги при спробі отримати страхове відшкодування за своїм страховим полісом. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити його позов в повному обсязі.
Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 54 667,10 грн., судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 908 грн., а всього кошти в сумі 55 575,10 грн., в решті позову відмовлено за безпідставністю. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в сумі 54 667,10 грн., судового збору у розмірі 908 грн., а всього 55 575,10 грн в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що цивільно – правова відповідальність відносно мотоцикла марки Honda VT 750 C2S, державний номерний знак НОМЕР_1 , застраховано ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», а відтак були наявні підстави для звільнення ОСОБА_2 від обов`язку доказування, що передбачено ч.1 ст.82 ЦПК України. Зазначає, що ОСОБА_4 зверталася до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» із заявою про виплату страхового відшкодування. Вказує, що на вимогу страховика вона надала постанову суду про визнання ОСОБА_2 винним у скоєнні дорожньо – транспортної пригоди, відтак наявні обґрунтовані підстави для виплати на її користь страхової виплати. Вважає, що у даній справі мав існувати інший предмет спору, а саме стягнення страхової виплати, і позовні вимоги мали б бути спрямовані саме до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», а не до ОСОБА_2 .
Зазначає, що саме ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» як страховик цивільно – правової відповідальності за шкоду, завдану мотоциклом марки Honda VT 750 C2S, державний номерний знак НОМЕР_1 є належним відповідачем у межах даної справи щодо стягнення відшкодування шкоди, завданої автомобілю марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_3 , в результаті дорожньо – транспортної пригоди, що відбулася 29 червня 2020 року близько 18 год 56 хв у м. Житомирі на перехресті проспекту Миру та вул. Героїв Базару.
Вказує, що судом першої інстанції помилково віднесено витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у суму майнової шкоди, оскільки витрати на проведення судової експертизи належать до судових витрат, що передбачено пунктом другим частини другої статті 133 ЦПК України. Зазначає, що витрати здійсненні позивачем на проведення автотоварознавчої експертизи відносно автомобіля марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_3 на суму 3300 грн пов`язані з розглядом справи №277/842/21. Крім того, вказує, що дані витрати ніс не ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 , який не є учасником даної справи. Вважає, що саме ОСОБА_4 як довіритель та безпосередній учасник дорожньо – транспортної пригоди є належним позивачем, що у свою чергу, пов`язано і з принципом речового права на чуже майно у частині права на стягнення відшкодування шкоди, завданої майну. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 29 червня 2020 року о 18 год 56 хв ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, а саме мотоциклом Honda, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у м. Житомирі на перехресті проспекту Миру та вул. Г. Базару, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, не вжив заходів для зменшення швидкості руху, здійснював обгін на перехресті та скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ Daewoo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , після чого водій мотоцикла Honda змінив напрямок руху та скоїв наїзд на автомобіль Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_3 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_2 тілесні ушкодження.
Згідно постанови Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ОСОБА_1 є власником автомобіля марки Volkswagen моделі Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Згідно копії довіреності від 15 лютого 2012 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 , ОСОБА_5 незалежно один від одного розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, позичку, страхувати), експлуатувати, вчиняти правочини щодо користування автомобілем, що належить йому згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 , автомобілем марки Volkswagen Caddy, д/н НОМЕР_3 .
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №15 від 18 лютого 2021 року вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Volkswagen Caddy 2,0 SDI, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 29.06.2020 становить 51 367,10 грн.
Зі змісту листа директора департаменту врегулювання збитків ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» від 12 березня 2021 року, адресованого ОСОБА_4 , слідує, що заяву останньої від 01.03.2020 розглянуто і для виплати страхового відшкодування на законних підставах повинна бути встановлена вина водія забезпеченого транспортного засобу ТДВ СК «Ю.Ес.Ай». На час розгляду заяви в ТДВ СК «Ю.Ес.Ай» відсутні документи, які підтверджують вину водія забезпеченого транспортного засобу Honda VT 750, д/н НОМЕР_1 в настанні ДТП. Крім того, зазначено, що після отримання рішення відповідного суду зі вказаною виною водія забезпеченого транспортного засобу ТДВ СК «Ю.Ес.Ай» повернеться до розгляду питання щодо виплати страхового відшкодування.
Згідно заяви ОСОБА_4 від 07.05.2021 остання просить керівника ТДВ СК «Ю.Ес.Ай» здійснити відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП, що сталася 29 червня 2020 року в м. Житомирі на перехресті пр. Миру та вул. Героїв Базару за участю мотоцикла Хонда, д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу Вольксваген Кадді, д/н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 . До даної заяви додала копію постанови суду та копію висновку №15 судової автотоварознавчої експертизи.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ТДВ СК «Ю.Ес.Ай» страхове відшкодування позивачу, як власнику пошкодженого транспортного засобу, не здійснювало, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, в розмірі 51367,10 грн та кошти, сплачені за проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 3300 грн., які залишилися не відшкодованими, а всього кошти в сумі 54 667,10 грн.
Розглядаючи даний спір суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.
Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу до Європейського Союзу, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи щодо підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17).
Водночас у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).
Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.
Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Такий правовий висновок міститься у пунктах 135-137, 141, 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі №201/16373/16-ц, де зазначено, що: «розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20)).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).
Наведене також підтверджується висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21).
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з таких міркувань.
Як встановлено судом апеляційної інстанції з вини ОСОБА_2 позивачу завдано матеріальної шкоди у вигляді пошкодження його автомобіля.
З огляду на те, що відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», що підтверджується листом директора департаменту врегулювання збитків ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» від 12 березня 2021 року, адресованого ОСОБА_4 , відповідальність за завдану шкоду має нести страхова компанія.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» ліквідоване, а тому позивач не позбавлений права звернутися до останнього про відшкодування шкоди у межах страхового ліміту.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, позов подано до неналежного відповідача.
Так, відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.
Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі №203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (п.71)).
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції, засвідчують, що відповідати за завдану позивачу шкоду у межах ліміту відповідальності має страховик винної особи – ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай». А ОСОБА_2 може відповідати лише у випадку недостатності страхового відшкодування, чого судом не встановлено.
Отже, позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди не може бути звернена до ОСОБА_2 , який є неналежним відповідачем.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (п.74)).
За таких обставин позов задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про неможливість покладення на відповідача відповідальності у вигляді різниці між страховою виплатою і фактичним розміром шкоди, оскільки страхова виплата у встановленому законом порядку не визначена.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задоволено повністю, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26 вересня 2022 року скасувати в частині задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 54 667,10 грн та стягнення судового збору у розмірі 908 грн і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Головуючий 

Судді