КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 757/8295/22-ц                                                          Головуючий у 1-й інст. - Матвійчук Г.О.
Апеляційне провадження  22-ц/824/8240/2022                                         Доповідач - Рубан С.М.
 
П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          04 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
                                          при секретарі              Загородній  С.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Чаруковського Романа Володимировича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»        про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства, -
 
В С Т А Н О В И В :
 
           У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась  до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця»       про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства, в якому просила стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заборгованості із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі: 10 283 грн 09 коп, суму середнього заробітку за період затримки з 01.03.2017 року по 28.02.2022 року 434 926 грн 78 коп,  компенсацію втрати частини грошових доходів 3 777 грн 70 коп. у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
      Посилається на те,  що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем та звільнена з 20.03.2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. 
         В день звільнення з роботи позивачу видано її трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати, а саме: з березня 2017 року по 20 березня 2017 року, що складає 10 283 грн 09 коп. (всього нараховано - 12 931 грн 73 коп., податок з доходів - 2 237 грн 71 коп, утримання профвнесків - 126 грн 95 коп, сума до виплати - 10 283 грн 09 коп.).       
 
    Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено.
 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 10 283 грн 09 коп.
 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року 434 926 грн 78 коп.
 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, на користь ОСОБА_1 суму компенсації у розмірі 3 777 грн 70 коп.
 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 4 489 грн 87 коп.
 
          Не погоджуючись з рішенням суду,  20 червня 2022 року представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Чаруковський Роман Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
         Посилається на те, що з 16.03.2017 року  у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017 було припинено. 
      У зв`язку з відсутністю первинних документів підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати неможливо, одночасно з цим заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період березень 2017 року у відповідача відсутня, оскільки її подальше нарахування не здійснювалось у зв`язку з відсутністю первинних документів, з підстав чого і вимоги щодо стягнення середнього заробітку є безпідставними. 
     Крім того, посилається на те, що 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами. Відповідач втратив контроль над структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення.
 
       Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.
       Учасники  справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
        Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Наказом від 20 березня 2017 року №7/ос з 20.03.2017 року ОСОБА_1 звільнена відповідачем на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Порушуючи вимоги статті 116 КЗпП України відповідач в день звільнення видав ОСОБА_1 лише трудову книжку та не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку згідно ст.47 КЗпП України.  .
 
    Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що  згідно наказу № 260 від 10.08.1994 року ОСОБА_1 працювала на ДП «Донецька залізниця» з 10.08.1994 року. (а.с.47, т.1).
Відповідно до Закону України від 23.02.2012  року №4442-IV, Постанови КМУ від 25.06.2014  року №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
З 01.03.2017 року на підставі наказу від 20.03.2017 №154 голови правління ПАТ «Українська залізниця», відповідно наказу від 21.03.2017 року №21/ІОЦ виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» позивачу був підвищений оклад на 25 відсотків, що вбачається з Особової картки працівника форми №П-2. (а.с. 32).
З 20.03.2017 року згідно з наказами від 17.03.2017 року №236/ДНД та від 17.03.2017 року №19/ІОЦ був встановлений простій працівникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» по причинах не залежних від працівників. (а.с.35-44).
20.03.2017 року на підставі наказу від 20.03.2017 року №7/ос позивач була звільнена за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. (а.с.46).
Позивач зазначила, що в день звільнення їй було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі: 10 283 грн 09 коп., суму середнього заробітку за період затримки з 01.03.2017 року по 28.02.2022 року 434 926 грн 78 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів 3 777 грн 70 коп.,  у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.
На підтвердження зазначеного позивачем надано табель обліку № 0814 використання робочого часу за березень 2017 року.
ОСОБА_1 подала первинні документи для остаточного розрахунку, згідно Наказу від 26.06.2017 року №899-Н для остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», на розгляд комісії Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» у м. Лиман, однак розрахунок здійснено не було (59-67).
Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. 
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Як вбачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, згідно ст.47 КЗпП України в загальному розмірі 10 283 грн 09 коп. 
Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.
 
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільненні, суд дійшов правильного висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки за  період з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року.
Суд вірно не прийняв до уваги твердження представника відповідача про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція спростовується наданими позивачем доказами у справі, зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача із зазначенням записів про прийняття та наказу про звільнення з роботи.
Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу. 
(Постанова Верховного Суду від 29.07.2019 року у справі №185/5811/18).
   Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Враховуючи розмір середньоденного заробітку позивача, який становить 348грн. 22 коп., та період затримки виплати заробітної плати - 1 249 робочих днів, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року  у розмірі  434 926  грн 78 коп. (348,22грн. х 1249 робочих дні).
Щодо позовних вимог про стягнення компенсації, суд правильно виходив з того, що відповідно до постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Суд прийняв до уваги наданий позивачем розрахунок та дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за березень 2017 року у розмірі 3 777 грн 70 коп.
Доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб з посиланням на Науково - правовий висновок Торгово - промислової плати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20 березня 2017 року обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання АТ «Укрзалізниця» своїх обов`язків перед позивачем, колегія суддів не приймає до уваги.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Колегія суддів звертає увагу, що наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, як підстава для звільнення від відповідальності в частині виконання роботодавцем своїх зобов`язань відповідно до КЗпП України застосовується за наявності відповідного Сертифіката, виданого Торгово-промисловою палатою України згідно статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».
        Крім того, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що при звільненні у відповідача перед ОСОБА_1 була заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 5 10 283 грн 09 коп., яка в день звільнення позивачу не була виплачена.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
          Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду  як джерело права.
         Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
         Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
    За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
     Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
      Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає  підстав для скасування.
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
  Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Чаруковського Романа Володимировича-  залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року - залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
            Повний текст постанови складено 20 жовтня 2022 року.
 
              Головуючий            

              Судді