ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року	Львів	Справа № 460/13602/21 пров. № А/857/10780/22 № А/857/12342/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Шинкар Т. І., Судової-Хомюк Н. М.,
за участю секретаря судового засідання – Доморадової Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року і на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 березня 2022 року, ухвалені головуючим суддею Нор У. М. у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

                                                         ВСТАНОВИВ:

01.10.2021 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.04.2021 № 000023010705, № 000023030705 та № 000023020705.
В обґрунтування позовних вимог вказує на протиправність застосування до неї штрафних санкцій оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки вона не придбавала та не здійснювала реалізацію спиртовмісних напоїв та тютюнових виробів, а виявлений посадовими особами відповідача товар належить ОСОБА_2 , що підтверджується вироком у кримінальному провадженні № 32020180000000031 від 23.07.2020. Вказує на недоведеність факту реалізації тютюнових виробів чи спиртовмісних напоїв, оскільки позиція відповідача побудована лише на припущеннях. Також покликається на істотні процедурні порушення при проведенні фактичної перевірки, за результатами якої прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.
31.05.2022 позивачем подано до суду заяву про розподіл судових витрат, згідно з якою нею понесено судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, які просила стягнути з відповідача.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.06.2022 адміністративний позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 02.04.2021 №000023010705, №000023030705, №000023020705; стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області судовий збір у розмірі 11350,00 грн.
22.06.2022 Головне управління ДПС у Рівненській області подало заперечення на заяву позивача щодо відшкодування судових витрат, в якій просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу з покликанням на майновий стан органів ДПС, оскільки внаслідок впровадження воєнного стану на рахунку КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» не здійснюється фінансування. Звертає увагу, що по даній категорії справ є сформована судова практика, представник позивача є досвідченим фахівцем, а тому не потребує такої значної тривалості часу для надання консультації, проведення правового аналізу, підготовки та подання позовної заяви.
Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Рівненській області подало апеляційні скарги, у яких, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційних скарг обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом правомірно, на підставі та в межах повноважень, визначених законом, у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, оскільки допущені позивачем порушення вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг», Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та Податкового кодексу України мали місце та чітко зафіксовані в акті фактичної перевірки. Зазначає, що надані позивачем до суду докази не є належними і допустимими в силу положень статті 85 Податкового кодексу України, оскільки надані вже після проведення контролюючим органом фактичної перевірки. В частині стягнення в користь позивача судових витрат на правничу допомогу звертає увагу, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у даній справі не є співмірними витраченому адвокатом часу, враховуючи незначну складність справи та предмет доказування.
Позивач подала відзиви на апеляційні скарги Головного управління ДПС у Рівненській області, в яких їх заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, просить залишити їх без змін.
В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, відповідач у призначений для судового засідання в режимі відеоконференції час на зв`язок не вийшов, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу на рішення суду слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення задовольнити частково з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 29.03.2002 ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та отримала ліцензії №17160312202000249 та № 17160311202100181 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями (пивом) та тютюновими виробами.
На підставі наказу в.о. начальника Головного управління ДПС у Рівненській області від 16.03.2021 № 554-п «Про проведення фактичної перевірки господарського об`єкту кіоск №101», винесеного на підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, та направлень на перевірку від 16.03.2021 №699/17-00-07-05-16 та №699/17-00-07-05-16 посадовими особами Головного управління ДПС у Рівненській області проведено фактичну перевірку з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства господарського об`єкта кіоск №101 на ринку «Дикий» за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , за період згідно з статтею 102 Податкового кодексу України. 
За результатами перевірки складено акт перевірки від 17.03.2021 р. №1740/17-00-07-05-13/ НОМЕР_1 , який містить висновок про порушення позивачем вимог пунктів 1, 2, 11, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг», статті 11 Закону України «Про державне регулювання  виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», статті 44 Податкового кодексу України, а саме: при покупці товару (6 пляшок пива) «Жигулівське» 1,0 л) на суму 200 грн розрахункова операція не проведена через реєстратор розрахункових операцій, касовий чек не роздруковано та не видано; при проведенні розрахункових операцій не забезпечено режиму програмування кількості на всю групу підакцизних товарів; при проведенні перевірки в торговому павільйоні знаходяться в реалізації тютюнові вироби без марок акцизного податку встановленого зразка (18364 пачок сигаретна суму 362074 грн); не забезпечено в порядку, встановленому законодавством, ведення обліку товарних запасів; не забезпечено режиму попереднього програмування товарів по підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД; а реалізації знаходились пляшки з прозорою рідиною з характерним запахом спирту без марок акцизного податку.
На підставі вказаного акта перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 02.04.2021 № 000023010705 про застосування до позивача фінансових санкцій в розмірі 724147 грн за порушення статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» - реалізацію тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка; № 000023020705 - про застосування до позивача фінансових санкцій в розмірі 729268 грн за порушення пунктів 1, 2, 11, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг»; № 000023030705 - про застосування до позивача фінансових санкцій в розмірі 1020 грн за порушення пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» та статті 44 Податкового кодексу України.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що допущені контролюючим органом порушення вимог закону щодо призначення та проведення фактичної перевірки позивача нівелюють настання правових наслідків такої, а недоведення вчинення порушень податкового законодавства позивачем у сукупності підставою для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 61.1 статті 61 Податкового кодексу України визначено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Способом здійснення такого контролю є, зокрема, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів та здійснення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (пункт 62.1 статті 62 Податкового кодексу України).
Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки закріплено в статті 80 Податкового кодексу України, згідно з якою фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з визначених підстав, зокрема: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України); у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального (підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України).
Згідно з підпунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Отже, у посадової особи контролюючого органу виникає право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для її проведення та за умови пред`явлення направлення на проведення перевірки, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення, оформлених відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. При цьому обов`язковими реквізитами наказу та направлення на проведення такої перевірки є зазначення суб`єкта господарювання, щодо якого призначається перевірка, та адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, а також підстави проведення перевірки.
Платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки у випадках передбачених пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.
Незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Подібні за змістом висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суд у постанові від 21.02.2020 (справа №826/17123/18).
У ще одній палатній справі (постанова від 22.09.2020 у справі №520/8836/18) окрім наведених вище висновків Верховний Суд зазначив, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність такого рішення. З урахуванням цього Суд касаційної інстанції зазначив про відсутність необхідності перевірки порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.
Як встановлено з матеріалів справи, підставою для проведення перевірки відповідно до наказу від 16.03.2021 № 554-п контролюючий орган зазначив підпункти 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Слід зазначити, що у вказаному наказі відсутні покликання на будь-які підстави призначення перевірки, крім покликання на норми, що їх регулюють, та не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів були встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції або інші докази вчинення таких операцій) була встановлена податковим органом.
Апеляційний суд вважає безпідставними покликання скаржника на те, що передумовою для призначення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі спірного наказу слугувало надходження до Головного управління ДПС у Рівненській області листа Головного управління ДФС у Рівненській області від 11.03.2021 № 684/9/17-97-03-04, яким повідомлялось, що в ході відпрацювання в рамках операції «Спирт-2021» встановлено, що на ринку «Дикий» за адресою: АДРЕСА_2 , здійснює діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_3 з порушенням податкового законодавства, оскільки про наявність цих обставин не зазначено у спірному наказі, що спростовує доводи відповідача про правомірність призначення фактичної перевірки.
Крім цього, наказ про проведення перевірки містить покликання на об`єкт перевірки кіоск № НОМЕР_2 на ринку «Дикий» за адресою: АДРЕСА_1 .
Одночасно матеріали справи підтверджують, що позивач проводила свою господарську діяльність у торговому павільйоні № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_3 .
Вказані обставини дають підстави для висновку, що контролюючий орган формально підійшов до оформлення спірного наказу, не зазначивши у ньому належним чином підставу проведення фактичної перевірки платника податків та адресу об`єкта перевірки.
Враховуючи викладене, встановлені обставини справи щодо недоведеності наявності законних підстав для проведення фактичної перевірки позивача дають підстави для висновку, що контролюючий орган при проведенні фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , кіоск № НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ), як зазначено в акті такої перевірки, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що свідчить про незаконність такої перевірки. 
Щодо встановленого при проведенні перевірки порушення позивачем порядку проведення розрахунків, апеляційний суд звертає увагу на обґрунтованість висновку суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що контрольна розрахункова операція посадовими особами відповідача проведена у порядку та у спосіб, встановлені нормами чинного законодавства, як і не доведено видачу грошових коштів з каси за рахунок бюджетних асигнувань контролюючого органу на здійснення відповідної контрольної розрахункової операції посадовими особами головного управління ДПС у Рівненській області в розмірі 200 грн, як зазначено в акті перевірки.
В акті перевірки відповідачем також було встановлено факт проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій без використання режиму попереднього програмування найменування (із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД), цін товарів (послуг) та обліку їх кількості, то слід зазначити наступне.
Пунктом 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані, зокрема, проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій з використанням режиму попереднього програмування найменування (для пального із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД), цін товарів (послуг) та обліку їх кількості.
Тобто, у розрахунковому документів, який створюється РРО при проведенні розрахункових операцій з продажу підакцизних товарів, має відображатися такий обов`язковий реквізит як «код УКТ ЗЕД».
Однак відповідачем не долучено до матеріалів справи електронну копію розрахункового документу з придбання спірного підакцизного товару, що унеможливлює належним чином встановити порушення позивачем вимог пункту 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Також контролюючим органом при проведенні перевірки було встановлено, що у позивача знаходяться на реалізації тютюнові вироби та пляшки з прозорою рідиною з характерним запахом спирту без марок акцизного податку встановленого зразка.
Відповідно до письмових пояснень позивача від 16.03.2021, які були надані на запит контролюючого органу, вона повідомила, що на виявлений контролюючим органом підакцизний товар відсутні документи, що підтверджують облік та походження такого.  
Як стверджує позивач, вона не є власником виявлених у торговому павільйоні №1/67 тютюнових виробів та спиртовмісних напоїв без марок акцизного податку, а дійсним власником вказаних товарів є ОСОБА_2 , яка використовувала торговий павільйон для їхнього зберігання, що не може свідчити про реалізацію таких товарів. Товари зберігались у великих картонних коробках, тому позивачу не відомо з якого джерела було встановлено ціну тютюнових виробів без марок акцизного податку, що були виявлені. 
Листом Рівненської митниці Державної митної служби України від 08.09.2021 №7.13-1/20/8.19-41/2100 підтверджено належність ОСОБА_2 вилучених у торговому павільйоні № НОМЕР_3 , що знаходиться на ринку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_3 , тютюнових виробів без марок акцизного податку. 
Крім цього, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 22.06.2021 у справі №569/10960/21, який набрав законної сили 23.07.2021, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 204 Кримінального кодексу України. Як встановлено, ОСОБА_2 придбала незаконно виготовлені алкогольні напої та спирт етиловий, які не відповідають вимогам та стандартам, що затверджені і зареєстровані у встановленому законодавством порядку нормативних документах, що діють в Україні, зберігала їх з метою подальшого збуту у торговому павільйоні № НОМЕР_3 , що знаходиться на ринку «Дикий» за адресою: АДРЕСА_3 , до 19 години 03 хвилини 16.03.2021, а саме до моменту проведення огляду слідчим податкової міліції та їх вилучення.
Таким чином, висновок контролюючого органу про реалізацію позивачем тютюнових виробів і алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка не відповідає фактичним обставинам справи.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суд першої інстанції, що прийняті за результатами незаконної перевірки податкові повідомлення-рішення від 02.04.2021 № 000023010705, № 000023030705 та № 000023020705, якими до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції за порушення, які відповідачем не доведені, - підлягають визнанню протиправними та скасуванню.
Крім того, слід зазначити, що відповідачем не доведено яким чином розраховувалась вартість товарів, оскільки від неї залежав розрахунок штрафних санкцій. На вимогу апеляційного суду відповідачем не надано жодних пояснень з цього приводу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Що стосується питання розподілу судових витрат, то апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 за надання правничої допомоги у даній справі сплачено адвокату 10 000 грн.
Розмір понесених позивачем витрат підтверджується такими доказами: 
-          ордер на надання правничої допомоги у Рівненському окружному адміністративному суді на підставі договору про надання правової допомоги від 18.03.2021 № 11, виданий Адвокатським об`єднанням «Кобра»;
- акт наданих послуг від 31.05.2022 № 1 (надання консультацій позивачу, узгодження правової позиції - 2 год вартістю 1000 грн; підготовка та подання позовної заяви - 4 год вартістю 4000 грн; підготовка та подання інших процесуальних заяв, клопотань тощо – 1 год вартістю 1000 грн; участь адвокатів Адвокатського об`єднання «Кобра» в судових засіданнях вартістю 4000 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 10000 грн);
- розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвокатів Адвокатського об`єднання «Кобра» від 31.05.2022.
В контексті наведеного, апеляційний суд звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення співмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
В даному випадку відповідачем як суб`єктом владних повноважень було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката суду з відповідним обґрунтуванням неспівмірності розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. 
Апеляційний суд вважає помилковим неврахування судом першої інстанції заперечень відповідача щодо неспівмірності розміру судових витрат на правничу допомогу заявленим позовним вимогам. Враховуючи складність справи та наявність численної усталеної судової практики в подібних справах, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 3000 грн, оскільки саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам, на думку колегії суддів.
За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, однак, дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що не призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни додаткового рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 310, 315, 316, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року у справі № 460/13602/21 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року у справі № 460/13602/21 залишити без змін.
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року у справі № 460/13602/21 задовольнити частково.
Додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 липня            2022 року у справі № 460/13602/21 змінити в частині розміру стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області витрат на правничу допомогу і стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33023, ЄДРПОУ 440701669) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Т. І. Шинкар 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 28.11.2022