ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/5244/21  Номер провадження 22-ц/814/2842/22	Головуючий у 1-й інстанції Бородіна О.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В.  

розглянувши в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скарг ою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства 

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Бородіною О.В., повний текст рішення складено – 12 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:
06 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Бондаренко Г.М. звернувся до суду з позовом до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, в якому просив стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 104 055,56 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати станом на день ухвалення рішення без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету з відрахуванням ХКЕПОП в подальшому з зазначених сум – податків, зборів та інших обов`язкових платежів, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством на посаді слюсаря з ремонту технологічних установок 6 розряду котельні енерго-механічного відділу. 25.05.2021 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати згідно ч.3 ст. 38 КЗпП на підставі наказу ХКЕПОП № 69/к від 25 травня 2021 року. На день звільнення ОСОБА_1 керівництво підприємства повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 104 055,56 грн. Вказана сума вже зазначена з утриманням податків та обов`язкових платежів до бюджету та не оспорюється ОСОБА_1 . Відповідно до довідки ХКЕПОП від 31 травня 2021 року № 03/815 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 559,89 грн. Кількість робочих днів з моменту звільнення 25 травня 2021 року ОСОБА_1 з роботи до моменту його звернення з позовом до суду (03 серпня 2021 року) складає 49 робочих днів, тому розмір середнього заробітку за час затримки, рахуючи з 26.05.2021 року по 06.08.2021 року, за підрахунком позивача становить 27 434,61 грн. (559,89 грн. х 49 робочих днів).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 104 055,56 грн. 
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 26 травня 2021 року по день ухвалення рішення - 05 жовтня 2021 року в розмірі 59 908,23 грн. без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету, з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми - податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2021 року допущено до негайного виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року в частині стягнення з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що невиплата заробітної плати ОСОБА_1 встановлена та доведена в ході судового розгляду. Відомостей про наявність спору про розмір боргу суду не надано, тому суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог визнав, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки підлягають задоволенню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку - скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно розраховано кількість робочих днів ОСОБА_1 у період з 26.05.2021 року по 05.10.2021 року. Зазначає, що у вказаний період кількість робочих днів позивача становила 92 дні, натомість судом зазначено 107 робочих днів, що потягло за собою й помилковий розрахунок судом першої інстанції суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, посилаючись на відповідні правові висновки Верховного Суду, вважає, що є підстави для зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , проте, судом першої інстанції не враховано наявність у відповідача значних утруднень для виплати заборгованості, пов`язаних із обов`язками сплатити борг за іншими зобов`язаннями, у тому числі за аналогічними вимогами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.11.2021 року дана цивільна справа витребувана з Ленінського районного суду м. Харкова (а.с. 49).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.01.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі (а.с. 62-63).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.02.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 69).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 70).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року дана цивільна справа призначена до апеляційного розгляду на 02.11.2022 року, без повідомлення учасників справи (а.с. 71-72).

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що з 16.04.2012 року ОСОБА_1 працював на Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві (а.с. 9-10).

25.05.2021 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (частина 3 статті 38 КЗпП) на підставі наказу ХКЕПОП № 69/к від 25 травня 2021 року (а.с. 6).

Як вбачається з довідки № 03/814 ХКЕПОО, станом на 31 травня 2021 року розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 104 055,56 грн. (а.с. 7).

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що доказів про виплату вказаної суми відповідачем позивачу станом на день розгляду справи суду не надано.

Відповідно до довідки № 03/813 від 31.05.2021 року, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за два останні місяці роботи складає 559,89 грн. (а.с. 8).

Таким чином, затримка розрахунку має місце з 26.05.2021 року по день постановлення судового рішення - 05.10.2021 року, що складає 107 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за вказаний період становить 59 908,23 грн. (107 робочих днів х 559,89 грн. = 59 908,23 грн.).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що розмір простроченої заборгованості складає 104 055 грн., при цьому відповідач не надав суду доказів про поважні причини не проведення розрахунку з ОСОБА_1 , не спростував факти, викладені позивачем, замість того, щоб відповідач, починаючи з травня 2021 року, здійснював першочергове направлення коштів на погашення заборгованості по заробітної плати, розмір простроченої заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 майже вдвічі перевищує розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Тому, враховуючи компенсаторний характер виплат, передбачених ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції визнав, що підстави для зменшення розміру виплати середнього заробітку ОСОБА_1 відсутні

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та частково погоджується з висновком в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. 

Предметом даного спору є стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що доказів про виплату відповідачем позивачу встановленого розміру заборгованості по заробітній платі станом на день розгляду справи до суду не надано. Таким чином, враховуючи наявність у підприємства заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати у зв`язку зі звільненням, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню ця заборгованість у розмірі 104 055, 56 грн..

Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржується.

Що стосується стягнення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 59 908,23 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться вдень звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила наступне.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК Українитака спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги про необхідність врахування при вирішенні цього спору правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про право суду, а не обов`язок, за умови існування певних обставин зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (пункти 87, 89, 92 постанови).

У справі № 761/9584/15 Верховний Суд, ухвалюючи рішення про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахував такі фактичні обставини (пункт 94 постанови): - позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати зі спливом більше ніж шести років з дня звільнення; - на момент звільнення позивач був обізнаний про існування заборгованості, проте не звертався до роботодавця з вимогою про її виплату; - відповідач (роботодавець) заперечував заборгованість по заробітній платі, факт заборгованості та її розмір були встановлені під час розгляду справи у суді; - сума заборгованості із заробітної плати, що встановлена судом, є меншою більш ніж у сто разів, ніж розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнута судом апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення по суті спору у справі 761/9584/15, Верховний Суд зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 11 000 грн.

Тобто, у зазначеній справі співвідношення між розміром заборгованості із заробітної плати і розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становило приблизно один до трьох.

Під час розгляду даної справи, встановлені такі факти: - позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості через два з половиною місяців після звільнення; - за час роботи відповідач систематично порушував законодавство про працю, що змусило звільнитися у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (ч.3 ст. 3 КЗпП); - відповідач не заперечує розмір заборгованості із заробітної плати; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не перевищує половини розміру заборгованості із заробітної плати.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без зменшення його розміру.

Крім того, колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги фактично були предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки вони були покладені в обґрунтування заперечень ХКЕПОП щодо позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 20-21), яким була надана належна оцінка судом першої інстанції, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 , суд першої інстанції помилково визначив його з врахуванням 105 робочих днів, хоча у період з 26.05.2021 року по 05.10.2021 року кількість робочих днів становить 92, тому, розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, підлягає зменшенню до 51 509,80 грн. (559,89 грн. х 92 робочих дня).

За таких обставин апеляційна скарга ХКЕПОП підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з 59 908,23 грн. до 51 509,88 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 2,3, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства – задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – змінити. Зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 , з 59 908,23 грн. до 51 509,88 грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2022 року.

СУДДІ:        А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов