ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" вересня 2022 р.           Справа№ 910/21090/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Скрипки  І.М. 
          Михальської Ю.Б. 
 
секретар судового засідання: Білоус О.О.,
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 06.09.2022,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Київської міської ради
на рішення Господарського суду міста Києва
від 09.06.2022 (повний текст складено 21.06.2022)
у справі № 910/21090/21 (суддя К.В. Полякова)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд"
до Київської міської ради
про визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним рішення Київської міської ради ІІ сесії ІХ скликання від 23.09.2021 № 2658/2699 "Про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана,5 у Голосіївському районі міста Києва". 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне рішення ради, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд", порушує права позивача як орендаря земельної ділянки, суперечить чинному законодавству України, оскільки відсутні правові підстави для його прийняття.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі №910/21090/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" задоволено повністю.
Згідно рішення суду визнано недійсним рішення Київської міської ради ІІ сесії ІХ скликання від 23.09.2021 № 2658/2699 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана,5 у Голосіївському районі міста Києва". 
Присуджено до стягнення з Київської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" 2270,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторонами в договорі оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 не передбачено можливості розірвання договору шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення, наявні правові підстави для визнання такого рішення недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів 

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги тим, що рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на роз`яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/35 від 26.01.2000 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №520/12022/17, відповідач зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у позові.
Крім того, скаржник посилається на ті обставини, що позивач не виконує обов`язки за договором та використовує земельну ділянку способом, що суперечить екологічним вимогам, у зв`язку з чим Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією було ініційовано питання щодо можливості припинення договірних зобов`язань з позивачем. Факт неналежного виконання позивачем умов договору підтверджується актом обстеження земельної ділянки №21-0164/01 від 21.03.2021.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" подано відзив, у якому позивач зазначає, що ні умовами договору, ні приписами закону, на які посилається відповідач, не передбачено способу розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 22.04.1998 позивач на підставі укладеного з Регіональним відділенням фонду державного майна України по м. Києву договору №560 купівлі-продажу нежитлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1211, купив нежитловий будинок загальною площею 594,5 кв.м. по вул. Левітана, 5 в м. Києві.
Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації згідно з реєстраційним посвідченням від 27.11.2000.
11.07.2002 II сесію XXIV скликання Київської міської ради прийнято рішення №119/119 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», відповідно до пункту 31 якого затверджено проект відведення земельної ділянки позивачу для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана, 5 у Голосіївському районі м. Києва; передано позивачу в оренду за умови виконання пункту 31.1 рішення в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 0,46 га для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана, 5 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.
У подальшому, 28.01.2003 між позивачем (орендар) та Київською міською радою (орендодавець) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. Даний договір зареєстровано Головним управлінням; земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис від 14.02.2003 за №79-6-00092 у книзі записів державної реєстрації договорів.
За умовами пункту 1 договору Київська міська рада на підставі рішення Київради від 11.07.2002 за № 119/119 передає, а орендар приймає в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку, місце розташування якої: вул. Левітана, 5 у Голосіївському районі м. Києва, розміром 0,4614 га для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази.
Згідно з пунктом 7.2 договору орендар зобов`язаний, зокрема, використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до пункту 11 договору за порушення умов договору або умов використання земельної ділянки сторони несуть відповідальність, встановлену законодавством.
Пунктом 13 договору погоджено, що дія цього договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який укладено цей договір; одержання орендарем земельної ділянки у власність; дострокового розірвання цього договору за згодою сторін; примусового вилучення земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, визначеному законодавством України; ліквідації юридичної особи-орендаря; дострокового розірвання цього договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку: а) неналежного виконання іншою стороною умов цього договору; б) випадкового знищення чи пошкодження земельної ділянки, яке суттєво перешкоджає використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням; в) з інших підстав, визначених законодавством України.
У той же час, 01.03.2021 посадовою особою Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснено обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:82:414:0051, про що складено акт № 21-0164/01.
Відповідно до акту частина вказаної земельної ділянки огороджена парканом, вільна від забудови, не використовується та вкрита зеленими насадженнями, решта території не огороджена та використовується як землі загального використання, складування та перевалки піску.
23.09.2021 Київською міською радою прийнято рішення № 2658/2699 "Про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана,5 у Голосіївському районі міста Києва", яким на підставі статей 9, 83, 93, 96, 141 Земельного кодексу України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 31 Закону України «Про оренду землі», пунктів 7.2, 11 договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 та у зв`язку з невиконанням орендарем умов договору щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням, рада вирішила розірвати договір оренди земельної ділянки від 14.02.2003 №79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051).
Пунктом 2.2 рішення Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) доручено вчинити відповідні дії щодо державної реєстрації припинення іншого речового права (права оренди) земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:82:414:0051.
У пункту 3 рішення вказано ТОВ "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" не пізніше тридцяти днів з дня отримання повідомлення про прийняття цього рішення звільнити земельну ділянку, що була об`єктом оренди в договорі оренди від 14.02.2003 №79-6-00092, привівши її у стан, придатний для подальшого використання.
Спір у справі виник внаслідок незгоди користувача земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:82:414:0051, з прийнятим рішенням Київської міської ради від 23.09.2021 № 2658/2699.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 140, 142, 143 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно з частинами 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Згідно зі статтею 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України „Про столицю України - місто-герой Київ" Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.
Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема: розпорядження землями територіальної громади міста.
Спір у справі стосується законності прийнятого органом місцевого самоврядування - Київською міською радою рішення № 2658/2699 від 23.09.2021, яким розірвано договір оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051), укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд".
Відповідно до частини 6 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 4 Господарського кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. 
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 20 Господарського кодексу України. 
Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів. 
З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. 
Звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.
Натомість, вирішуючи спір, судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві. 
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання. 
Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.
До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.
Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.
Отже, відсутність права та охоронюваного законом інтересу у позивача або недоведеність факту його порушення є підставою для відмови у позові.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Крім того, частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 січня 2019 року в справі № 906/753/17.
Обґрунтовуючи право на звернення з даним позовом до суду, позивач зазначає, що спірне рішення призводить до припинення цивільних правовідносин, а саме припиняє право оренди земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, що належить позивачу на праві приватної власності та істотно обмежує позивача у користуванні останнім.
Спірні правовідносини сторін, а відповідно, їх цивільні права та обов`язки, виникли із актів цивільного законодавства і рішення органу місцевого самоврядування, за правовою природою віднесені до зобов`язань найму (оренди) земельної ділянки, загальні положення про найм (оренду) визначені параграфом 1 глави 58, про найм (оренду) земельної ділянки, як окремий вид зобов`язань, параграфом 3 глави 58 Цивільного кодексу України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 Цивільного кодексу України, главами 19, 20 Господарського кодексу України. Крім того, спірні правовідносини перебувають у сфері дії Земельного кодексу України, Законів України "Про оренду землі", "Про землеустрій", "Про місцеве самоврядування в Україні", які з урахуванням предмету спору, є спеціальними нормативними актами.
Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.
У відповідності до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
У відповідності до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно з приписами ч.1-3 ст. 124 цього Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, своєчасного внесення орендної плати.
Зазначеним правам кореспондують обов`язки землекористувача забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).
У свою чергу, у пунктах "ґ", "д" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, систематична несплата земельного податку або орендної плати визначені як підстави припинення права користування земельною ділянкою.
Відповідно до частин 1, 3 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно з частинами 3, 4 статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Отже, наведені норми законодавства не забороняють сторонам договору оренди земельної ділянки передбачити випадки його розірвання в односторонньому порядку шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення у встановленому порядку.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 910/8011/17, від 04.02.2020 у справі № 915/47/17.
Як передбачено сторонами в пункті 13 договору, дострокове розірвання цього договору можливе за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку: а) неналежного виконання іншою стороною умов цього договору; б) випадкового знищення чи пошкодження земельної ділянки, яке суттєво перешкоджає використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням; в) з інших підстав, визначених законодавством України.
Відтак, виходячи з приписів частин 3, 4 статті 31 Закону України "Про оренду землі" та умов договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092, сторонами не погоджено можливості розірвання договору в односторонньому порядку зі вчиненням одностороннього правочину у формі рішення. 
Суд першої інстанції правильно зауважив, що в межах даного спору судом досліджується саме дотримання відповідачем порядку прийняття оспорюваного рішення та не здійснюється оцінка правомірності визначених відповідачем підстав для прийняття відповідного рішення про розірвання договору, як-то нецільове використання земельної ділянки, знесення частини нежитлового будинку тощо.
Інші доводи учасників справи, зокрема щодо використання позивачем земельної ділянки не у спосіб, передбачений договором, порядку складання акту обстеження земельної ділянки від 01.03.2021, на результат вирішення спору не впливають. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).
За наведених обставин, оскільки сторонами в договорі оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 не передбачено можливості розірвання договору шляхом вчинення стороною одностороннього правочину, що оформляється прийняттям рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення Київської міської ради від 23.09.2021 № 2658/2699 "Про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана,5 у Голосіївському районі міста Києва".

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що позивачем доведено порушення оспорюваним рішенням Київської міської ради його право землекористування та право власності на нерухоме майно. При цьому посилання апелянт на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №520/12022/17 не може бути прийнято до уваги, оскільки наведені у ній спірні правовідносини стосуються розгляду в справах адміністративного судочинства та не є подібними до спору у справі №910/21090/21.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно обґрунтованості та задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" до Київської міської ради про визнання недійсним рішення 23.09.2021 № 2658/2699 "Про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 14.02.2003 № 79-6-00092 площею 0,4614 га (кадастровий номер 8000000000:82:414:0051), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд" для експлуатації та обслуговування адмінбудинку та виробничої бази на вул. Левітана,5 у Голосіївському районі міста Києва".
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарг в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в оскаржуваному рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі №910/21090/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а, отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 129 ГПК України втрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта - Київську міську раду.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі №910/21090/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі №910/21090/21 залишити без змін.
Матеріали справи № 910/21090/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 23.09.2022.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                І.М. Скрипка

                                                                                Ю.Б. Михальська