ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6590/22 Справа № 210/3925/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Максюти Ж.І.
суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря Драгомерецька А.О.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Німець Юлії Станіславівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів у справі за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

11 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про вселення, відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з 27.10.1990 року вони з відповідачем ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та разом з дружиною вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить дружині та в якій позивач був зареєстрований. У 2017 році відповідач отримала пропозицію по роботі в м. Києві, куди згодом і виїхала. 24.04.2019 року відповідач зателефонувала та повідомила, що змінила замки на дверях, так як квартира її власність. Своїми діями відповідач позбавила позивача житла, яке раніше належала його батькам. На даний час він не має де жити, періодично проживає то у матері, то у друзів, що завдає йому моральних страждань, тому просить ухвалити рішення, яким вселити його у вищезазначену квартиру та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що: ОСОБА_2 зберігає право користування спірним житловим приміщенням і після припинення сімейних відносин із ОСОБА_1 відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України; - помилковими є твердження відповідача про застосування до спірних правовідносин норми статей 319, 321, 391 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік; - доказів, які б свідчили, що позивачу заподіяна моральна шкода неможливістю користування житловим приміщення, останнім не надано та в судовому засіданні не встановлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з ухваленням в даній частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В мотивування доводів апеляційної скарги зауважує, що квартира є її приватна власність, шлюб між сторонами розірвано, позивач не являється членом її сім`ї. Фактично зареєструвавшись у квартирі як член сім`ї власника, позивач користувався правом сервітуту, припинення якого врегульовано ст.. 406 ЦК України. Враховуючи той факт, що обставини, які були підставою для реєстрації у квартирі припинили існувати, позивач втратив право на користування чужим майном.
Судом не взято до уваги, що позивач має житло, яке належить йому на праві приватної власності. Крім того, позивач самостійно звільнив помешкання та з жовтня 2018 року у спірній квартирі не проживає, що стало підставою для звернення відповідача з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про вселення, відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що в апеляційній скарзі відповідачка посилається на положення частини першої статті 406 ЦК України та вказує на те, що сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, тому при припиненні сімейних відносин та ведення спільного господарства припиняється і дія сервітуту. Разом з тим при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України колегія суддів звернула увагу, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Отже, особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 21 вересня 2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т. В., належить квартира АДРЕСА_2 . Отже, позивач має житло, яке належить йому, а тому підстав для збереження за ним сервітутного права на проживання в квартирі колишнього подружжя немає. Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача.
У серпні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 , зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу відповідачки без повідомлення ОСОБА_2 , у зв`язку з чим він був позбавлений права брати безпосередню участь у судовому засіданні та користуватися наданими йому процесуальними правами.
Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується у частині позовних вимог про вселення. В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.
Постановою Верховного суду України у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.08.2022 року - у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , підписану представником ОСОБА_3 , задоволено частково. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2021 року у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення скасовано та передано справу № 210/3925/19 у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 27.10.1990 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1166 (а.с. 6)
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с 38-39).
Відповідно до договору дарування від 11.04.1997 року ОСОБА_1 є власником квартири квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 41).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_2 з 24.10.2017 року по теперішній час зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 про вселення.
Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.
Відповідно до частини 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частинами 1 та 4 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
Згідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У ст.. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Разом з тим, ст.. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на положення ч. 1 ст. 406 ЦК України та вказує на те, що сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, отже при припиненні сімейних відносин та ведення спільного господарства припиняється дія сервітуту.
Разом з тим, при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України колегія суддів звертає увагу на наступне. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Тобто, особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої ст.. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Великої палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 при розгляді спору щодо вселення позивача до спірного житла слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього із подружжя права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. 
Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 21.09.2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т.В., належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.40).
Тобто, позивач має житло, яке належить йому на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 21.09.2015 року, а тому підстав для збереження за ним сервітутного права на проживання в квартирі колишньої дружини відсутні.
Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача.
Крім цього, 25.10.2022 року від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 надійшло клопотання про закриття провадження у справі.
В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що 15.03.2021 року відповідачем було відчужено квартиру за адресою АДРЕСА_3 на користь іншої особи-покупця ОСОБА_5 , а тому відсутній предмет спору.
Ухвалою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2022 року в задоволенні вищевказаної заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 відмовлено, оскільки відсутні підстави для закриття апеляційного провадження з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Таким чином, на час повторного розгляду справи судом апеляційної інстанції спірна квартира до якої позивач просить його вселити належить на праві приватної власності сторонній особі, що також унеможливлює задоволення позовних вимог.
За таких обставин,враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, а рішення суду скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про вселення, відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий:                                                  Ж.І. Максюта

Судді:                                                                 О.В. Свистунова

                                                                        М.М. Пищида