Справа № 465/7428/21                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/1988/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості на рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2022 року у справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -
В С Т А Н О В И В:
17.09.2021 Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача безпідставно виплачені кошти по безробіттю в розмірі 16 417,77 грн. та судовий збір в розмірі 2270,00 грн.
Позов обґрунтовував тим, що 21.07.2020 ОСОБА_1 звернулась до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи. 21.07.2020 на підставі заяви, їй було надано статус безробітної та призначено виплату допомоги по безробіттю. За час перебування на обліку у центрі зайнятості ОСОБА_1 отримувала матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю з 21.07.2020 по 10.02.2021 в сумі 18372,76 грн. Кошти за період 15.01.2021 по 10.02.2021 у сумі 1954,99 грн. не перераховано на банківський рахунок ОСОБА_1 . 
В ході здійснення перевірки достовірності отриманої інформації, проведення розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітній ОСОБА_1 (Акт розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №22 від 23.02.2021) з`ясовано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Личаківському відділі соціального захисту, і з 09.04.2012 по 31.01.2014, з 03.04.2014 по 31.05.2015, з 05.02.2015 по 31.07.2015, з 10.08.2015 по 16.03.2021 їй призначено надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, що призвело до неправомірного прийняття Львівським міським центром зайнятості рішення про надання ОСОБА_1 статусу безробітної та призначення матеріального забезпечення на випадок безробіття з 21.07.2020, оскільки остання, відповідно до ст. 4 ЗУ «Про зайнятість населення» належала до зайнятого населення. Внаслідок неповідомлення ОСОБА_1 спеціалістів Львівського міського центру зайнятості під час набуття статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю про призначення їй надбавки по догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи А, та у зв`язку з цим належністю до зайнятого населення, її реєстрація у центрі зайнятості як безробітної з наданням статусу безробітної та призначенням допомоги по безробіттю, відбулась на підставі недостовірних даних та вона неправомірно набула статусу безробітного та отримала допомогу по безробіттю за період з 21.07.2020 по 14.01.2021 у сумі 16417,77 грн.
24.02.2021 позивачем на адресу відповідача було скеровано повідомлення про відшкодування коштів у сумі 16417,77 грн., яке було залишено ОСОБА_1  без реагування, у зв`язку з чим просив стягнути вказану суму в судовому порядку. 
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовлено.
08.08.2022 рішення суду оскаржив Львівський міський центр зайнятості. Вважає оскаржуване рішення суду таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в заяві про надання статусу безробітної від 21.07.2020 ОСОБА_1 інформувала, що не відноситься до зайнятого населення відповідно до ст. 4 ЗУ «Про зайнятість населення» та через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів. Така засвідчила особистим підписом, що ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальність за подання недостовipних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, визначених Законом України «Про зайнятість населення» та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Суд не врахував, що відповідно до ст. 4 ЗУ "Про зайнятість населення" до зайнятого населення також належать: непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, особою з інвалідністю І групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства. З`ясовано, що ОСОБА_1 отримувала надбавку по догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи А в період з 10.08.2015 року по 16.03.2021 року. Оскільки загальнодоступного реєстру утримувачів державної соціальної допомоги, в тому числі дітям з інвалідністю, компенсації та/або надбавки особам, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю не існує, відповідальність за надання такої інформації покладається на заявників.
Оскільки Законом України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитиною та дітям з інвалідністю» не передбачено такої умови як факт здійснення постійного стороннього догляду за дитиною з інвалідністю з дитинства підгрупи А", а також не передбачено підтвердження медичним висновком "постійного стороннього догляду за дитиною з інвалідністю з дитинства підгрупи А» для призначення одному з батьків надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, стаття 4 Закону України «Про зайнятість населення», відносячи до зайнятого населення непрацюючих працездатних осіб, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства, не містить жодних виключень, зокрема і стосовно догляду за дитиною-інвалідом підгрупи А.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рiшення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.
21.09.2022 представник відповідача подала відзив на апеляційну скаргу, вважає прийняте рішення судом першої інстанції законним та обґрунтованим.
Вказує, що позивач наполягає на тому, що при зверненні до Львівського міського центру зайнятості відповідач не повідомила про отриману надбавку до допомоги по догляду за дитиною з інвалідністю, що в свою чергу було би підставою для відмови їй у отриманні статусу безробітної та отримання матеріальної допомоги. Вважає, що зазначене не заслуговує на увагу, так як до державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю віком до 18 років призначається надбавка на догляд за ними та вказана надбавка призначається одному батьків незалежно від факту роботи. ОСОБА_1 є багатодітною матір`ю та отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю підгрупи А. Отже, призначена їй надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю, як матері дитини з iнвалiднiстю підгрупи А, а не у зв`язку зі здійсненням фактичного нагляду за нею. Позивачем не було доведено факту недобросовісності з боку ОСОБА_1 , а отже, немає підстав для висновку, що вона не мала права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті допомоги по безробіттю є виключно недобросовісність з боку набувача. 
       Суд першої інстанції надав вірну оцінку твердженням позивача про те, що відповідач «приховала вiд нього iнформацiю про отримання допомоги по догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи А», як таких, що не заслуговують на увагу, оскiльки вказана iнформацiя не є конфіденційною і позивач не був позбавлений можливості перевірити її пiд час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю. Таким чином, підстави, на які посилається позивач у своїй апеляцiйнiй скарзі дублюють підстави, які були спростовані судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та не доведені належним чином, а саме щодо надання ОСОБА_1 при зверненні до Львівського міського центру недостовірних відомостей. Крім того, отримана нею допомога по безробіттю була надана їй як засіб до існування, за відсутності недобросовісності з її сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 21.07.2020 ОСОБА_1 звернулась до Львівського міського центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Наказами Львівського міського центру зайнятості 21.07.2020 відповідачу було надано статус безробітної та призначено виплату допомоги по безробіттю.
Відповідно до Акта розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 22 від 23.02.2021 ОСОБА_1 перебуває на обліку у Личаківському відділ соціального захисту і з 09.04.2012 по 31.01.2014, з 03.04.2014 по 31.05.2015, з 05.02.2015 по 31.07.2015, з 10.08.2015 по 16.03.2021 їй призначено надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А.
Відповідно до інформації про нарахування допомоги по безробіттю та платежі, відповідач отримала допомогу по безробіттю за період з 21.07.2020 по 14.01.2021 у сумі 16 417,77 грн.
У довідці № 4862 від 10.12.2020 року, яку у грудні 2020 року ОСОБА_1 подала до Львівського міського центру зайнятості, міститься інформація про отримання ОСОБА_1 державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 43 ЗУ «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути одинока мати (батько), яка (який) здійснює догляд за дитиною з інвалідністю та один з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновитель, опікун, піклувальник дитини з інвалідністю підгрупи А, які відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" мають право на призначення надбавки на догляд за дитиною.
У абз. 1 ст. 1 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» зазначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.
Згідно з ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються (крім заочної форми навчання), не проходять службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років також призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати, у разі якщо дитина з інвалідністю потребує домашнього догляду, і вони фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Одному з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікуну, піклувальнику надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку) надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.
Таким чином, до державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю віком до 18 років призначається надбавка на догляд за ними, вказана надбавка призначається одному з батьків. Одному з батьків надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А призначається незалежно від факту роботи.
Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).
Згідно із частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.
ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.
З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та статтею 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача виплаченої їй допомоги по безробіттю. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність недобросовісності з боку відповідача, оскільки позивачем не було доведено факту недобросовісності з її боку, а отже, відсутні підстави для висновку, що відповідач не мала права на отримання допомоги по безробіттю, оскільки необхідною умовою для відмови у виплаті допомоги по безробіттю є виключно недобросовісність з боку набувача, і з огляду на принцип змагальності, саме позивач, який вимагає повернення коштів повинен довести цю обставину. 
Що стосується тверджень позивача про те, що відповідач приховала від нього інформацію про отримання допомоги по догляду за дитиною з інвалідністю підгрупи А, то такі твердження, як зазначив суд першої інстанціїне заслуговують на увагу, оскільки вказана інформація не є конфіденційною і позивач не був позбавлений можливості перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин справи, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.
Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення.
       Рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2022 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

Головуючий:        Н.П. Крайник 

Судді        Я.А. Левик

       М.М. Шандра