ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 листопада 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/12635/21	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження   в місті Дніпро  апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1   
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду   від 20.09.2022 року, (суддя суду першої інстанції ОСОБА_1 ), прийняту в порядку письмового провадження в м. Запоріжжя, в адміністративній справі №280/12635/21  за позовом ОСОБА_2  до  Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - 
ВСТАНОВИВ:
          17.12.2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
          визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 12.04.2018 по день фактичної виплати, а саме по 14.12.2021 включно;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 12.04.2018 по день фактичної виплати (14.12.2021) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та був звільнений з військової служби у запас з 12.04.2018. Зазначає, що під час звільнення з військової служби відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку, а саме не було виплачено компенсацію за невикористані додаткові дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Вказує, що 14.12.2021 відповідачем на виконання рішення суду перераховано позивачу відповідну компенсацію в розмірі 18265,28 грн. За таких обставин, позивач вважає, що в силу положень статті 117 Кодексу Законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить задовольнити позовні вимоги.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 13.04.2018 по день фактичної виплати, а саме по 14.12.2021 включно. Зобов`язано військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки при звільненні з 13.04.2018 по 14.12.2021 в розмірі 86921,48 грн. (вісімдесят шість тисяч дев`ятсот двадцять одна гривня 48 копійок). В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було неправильно застосовано практику Верховного Суду в даній категорії справ. Крім того, вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що позивач після звільнення зі служби зволікав із зверненням до суду про стягнення належних йому виплат достатньо довгий час (3 роки).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 проходив військову службу ВЧ НОМЕР_1 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.04.2018 №70 позивача з 12.04.2018 виключено із списків особового складу частини, з 13.04.2018 направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.07.2021 по справі №280/3083/21 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 , зокрема зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період служби з 13 жовтня 2017 року по 12 квітня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 квітня 2018 року.
З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що сума не виплаченої позивачу компенсації додаткової відпустки в розмірі 18265,28 грн. перерахована на рахунок позивача 14.12.2021.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виплати йому середнього заробітку за період затримки у розрахунку, звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходить з того, що позивачу несвоєчасно здійснено виплату компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій, зменшено належну до виплат суму з урахуванням принципу співмірності по відношенню до суми середнього заробітку.
Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір між сторонами виходить із наступного.
Приписами     ст. 116 Кодексу Законів про працю України     на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена     статтею 117 КЗпП України     відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до     статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої     статті 117 КЗпП України     обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
          Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995  №100 .
Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.
Згідно з довідкою №73/ФЕС від 28.08.2022, виданою ВЧ НОМЕР_1 , позивачу за два останні повні місяці служби перед звільненням нараховано та виплачено грошове забезпечення за лютий 2018 року (8728,61 грн.) та за березень 2018 року (9222,51 грн.). Відтак, розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача становить 8975,56 грн.
Показник середньоденного грошового забезпечення позивача відповідно становить 304,26 грн.
За період з 13.04.2018 по 14.12.2021 минуло 918 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 279310,68 грн. (304,26 х 918).
Істотність частки компенсації за несвоєчасний розрахунок в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 279310,68 грн./ 8975,56 грн. = 31,12.
Відтак, суд першої інстанції, враховуючи принцип справедливості та співмірності, дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період з 13.04.2018 по 14.12.2021, який підлягає стягненню, становить 86921,48 грн. (31,12% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).
Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що тривалість затримки стягнення з відповідача недоплачених при звільненні сум, пов`язана, зокрема, з пасивною поведінкою позивача.
Так, встановлені обставини справи свідчать, що позивач звільнений  з військової служби у запас з 12.04.2018 року. Станом на час звільнення позивачу не виплачено  в повному  обсязі суму компенсації за невикористані відпустки.
Однак, з позовом про стягнення недоплачених сум з відповідача, позивач звернувся лише в квітні 2021 року, тобто після спливу 3-х років. Тобто, зазначене зволікання у виплаті відповідних сум мало місце і у зв`язку з пасивною поведінкою позивача, вказане має значення для визначення розміру суми середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП. 
Так, враховуючи розмір простроченої заборгованості з виплати грошового забезпечення при звільненні, дату звернення позивача до суду з даним позовом та розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що обґрунтованим є розміру грошової компенсації у сумі 40 000 грн.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу середній заробіток на суму 46  921.48 грн. та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 325 КАС України,-
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року в адміністративній справі №280/12635/21 – скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки при звільненні з 13.04.2018 по 14.12.2021на суму  46921,48 грн. та в задоволенні позовних вимог в цій частині – відмовити.
          В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року в адміністративній справі №280/12635/21 – залишити без змін. 
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай