ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/5699/21  Номер провадження 22-ц/814/1948/22	Головуючий у 1-й інстанції Проценко Л.Г.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві  в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Харківського казенного експерементального протезно-ортопедичного підприємства
на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2021 року у складі судді Проценко Л. Г.
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку.
Позов мотивовано тим, що вона перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем з 09.07.2020 по 16.11.2020 і за вказаний період їй було нараховано заробітну плату в розмірі 131 317 грн, про розмір якої вона дізналася із відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 17.03.2021.
За весь період з початку трудових відносин по дату подання позову їй було виплачено заробітну плату в розмірі 2 000 грн.
Не зважаючи на свій обов`язок, встановлений статтями 47, 115, 116 КЗпП України, відповідач не здійснив повний розрахунок по заробітній платі, у зв`язку з чим у відповідача наявна заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 129 317 грн.
Враховуючи розмір заробітної плати за останні два місяці, що передували місяцю звільнення, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні складає 163 147,30 грн.

Вказувала, що вона зверталася до відповідача з вимогою про надання інформації та копії документів, зокрема з листом від 11.06.201 про розмір нарахованої заробітної плати, в тому числі про розрахунок сум, належних їй при звільненні, проте відповіді на вказаний запит вона не отримала.
Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 19.10.2021, просила суд стягнути з відповідача на її користь 294 536,22 грн, в тому числі, сума заробітної плати - 71 590,19 грн, вихідна допомога - 55 534,10 грн, компенсація у зв`язку з невиплатою заробітної плати (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) - 163 147,30 грн, сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 4 264,63 грн, а також судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь  ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету у розмірі 71 590,19 грн з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь  ОСОБА_1 заборгованість з виплати, відповідно до статті 44 КЗпП України, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку без утримання ПДФО та інших обов`язкових платежів до бюджету у розмірі 55 534,10 грн з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь  ОСОБА_1 частку середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 55 534,10 грн з відрахуванням Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством в подальшому з зазначеної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь  ОСОБА_1 індексацію невиплаченої заробітної плати 4264,62 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь  ОСОБА_1 сплачений судовий збір 900,18 грн.
Рішення суду у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконанню.
В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства в дохід держави судовий збір в розмірі 1 271,24 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем порушені права позивача на виплату всіх сум, що належать їй від підприємства при звільненні.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що до загальної суми заборгованості, заявленої позивачем до стягнення, входила і вихідна допомога в розмірі 3-місячного середнього заробітку в сумі 44 704,97 грн, проте вказана допомога не є заробітною платою і на позовні вимоги по її стягненню поширюються строки позовної давності, визначені статтею 233 КЗпП України, а саме тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або міг дізнатися про порушення його прав, який був пропущений позивачем.
Вказує, що розрахунки сум компенсації в зв`язку з невиплатою заробітної плати та втратою частини доходів та індексації, надані позивачем, не відповідають діючим нормам трудового законодавства та суті заявлених позовних вимог і є необґрунтованими.
Зазначає, що середній заробіток по своїй суті не є основною або додатковою заробітною платою, а тому на вимоги по його стягненню також поширюються строки позовної давності, визначені статтею 233 КЗпП України, які також пропущені позивачем.
Вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для прийняття клопотання представника позивача про зміну підстав та предмету позову, оскільки за змістом поданого клопотання з урахуванням положень статті 49 ЦПК України представник позивача не змінював предмет та підстави позову, а повністю відтворював в ньому вимоги первісного позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги.
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що з 09.07.2020 по 16.11.2020 позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством, а саме: 09.07.2020 прийнята на посаду заступника головного бухгалтера бухгалтерії, з 01.09.2020 переведена на посаду заступника головного бухгалтера відділу планово-економічної діяльності та бухгалтерського обліку.
16 листопада 2020 року наказом № 148/к від 16.11.2021 ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати в порядку частини третьої статті 38 КЗпП України.
Вказане підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а. с. 14-21).
Згідно довідки Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства від 23.09.2021, станом на 22 вересня 2021 року заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 становить 57 630,10 грн. (без урахування податків) та 71 590,19 грн. (з урахуванням податків). Заборгованість з вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку без урахування податків становить 44 704,95 грн та 55 534,10 грн - з урахуванням податків (а. с. 27).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з факту порушення відповідачем законодавства про оплату праці, а саме права позивача на виплату всіх сум, що належать їй від підприємства при звільненні, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства заборгованості по заробітній платі та виплати за статтею 44 КЗпП України, а також частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації невиплаченої заробітної плати.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно частини першої статті 47 КЗпП України у редакції, що діяла на час звільнення позивача, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 94, частини п`ятої статті 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. 
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу зазначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Оскільки перебіг встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пов`язаний з фактом остаточного розрахунку, що по справі не встановлено, належні позивачці при звільненні суми на час розгляду справи в суді не виплачені, тому строки пред`явлення таких вимог ще не сплинули і доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є безпідставними.
Правильність визначення судом першої інстанції суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача сторонами по справі не оскаржується та відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Згідно статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору із зазначених підстав, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Вихідна допомога, як і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги), не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.
Разом з тим, не звернення до суду за захистом своїх прав не позбавляє працівника права на одержання усіх сум, що належать йому від підприємства, а перебіг строку для судового захисту за загальним правилом починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Оскільки довідку про заробітну плату та усі суми, що належать позивачці від підприємства, у порушення вимог статті 49 КЗпП України відповідачем видано не було, а відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків не містять інформації щодо вихідної допомоги та лише з довідки відповідача від 23.09.2021 ОСОБА_1 дізналась про складові заборгованості, у тому числі наявну заборгованість з виплати відповідно до статті 44 КЗпП України вихідної допомоги, за таких обставин колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з такою вимогою позивачем не пропущений.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (статті 1, 2) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).
Вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог в частині компенсації позивачці частини заробітної плати (без урахування податків) у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та здійснив правильний розрахунок, який доводами апеляційної скарги не спростовується. Визначена судом сума із застосуванням індексу інфляції за час затримки розрахунку до звернення ОСОБА_1  з позовом до суду - 4 264,62 грн є компенсацією позивачці втрати частини заробітку, про що зазначено у мотивувальній частині судового рішення із посиланням на відповідні норми Закону від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, тому доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог позивача та застосування судом норми зовсім іншого Закону, яким не регулюється поняття та порядок індексації є надуманими та відхиляються апеляційним судом.   
Таким чином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про невиплату позивачці всіх належних їй до виплати сум в день звільнення, та необхідність стягнення з відповідача даної заборгованості, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Порушень норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин апеляційний суд залишає апеляційну скаргу представника відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківського казенного експерементального протезно-ортопедичного підприємства - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2021 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна