ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6192/22          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Кармазін О.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

21 листопада 2022 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В., 
          Єгорової Н.М.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за участю третьої особи -    ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною та скасувати постанову ВП № 63560734 від 20.01.2022 про накладення штрафу на ОСОБА_2 у розмірі 3400,00 грн., винесену головним державним виконавцем Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Ларисою Миколаївною;
- визнати протиправною та скасувати постанову ВП № 63560734 від 27.01.2022 про накладення штрафу на ОСОБА_2 у розмірі 3400,00 грн., винесену головним державним виконавцем Вишневого відділу Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Ларисою Миколаївною.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2022 позов задоволено.
Третя особа в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані постанови є правомірними.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 03.10.2018 рішенням Святошинського районного суду м. Києва по цивільній справі № 759/17920/17 ОСОБА_2 зобов`язано усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначивши такі способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з синами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території фактичного проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , при умові бажання та здоров`я дітей:
- у період з 11:00 год. неділі до 15:00 год. середи, у відсутності матері (стосується розглядуваних випадків);
- 01 січня з 15:00 год. до 11:00 год. наступного дня (02 січня), у відсутності матері;
- 31 січня з 15:00 год. до 11:00 год. наступного дня (01 лютого), у відсутності матері;
- 09 лютого з 15:00 год. до 11:00 год. наступного дня (10 лютого), у відсутності матері;
- 14 травня з 11:00 год. до 11:00 год. наступного дня (15 травня), у відсутності матері.
- 22 жовтня неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проводять з матір`ю.
Рішення суду набрало законної сили 25.02.2019.
Державним виконавцем Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Терчиною В.В. 17.11.2020  прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 63560734 на підставі виконавчого листа № 759/17920/17, виданого Святошинським районним судом м. Києва 21.10.2020.
Державним виконавцем 25.11.2020 прийнято постанову про передачу виконавчого провадження № 63560734 до Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).
Головним державним виконавцем Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Мальченко Тетяною Олександрівною 07.12.2020 прийнято до виконання виконавче провадження № 63560734 та, того ж дня 07.12.2020 вказаним державним виконавцем прийнято постанову про передачу виконавчого провадження № 63560734 на виконання Києво-Святошинський районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 17.12.2020 головним державним виконавцем прийнято до примусового виконання виконавче провадження № 63560734.
Головним державним виконавцем 04.01.2021 прийнято постанову № 63560734 про накладення штрафу, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 1700,00 грн. 25.03.2021 головним державним виконавцем прийнято постанову № 63560734 про накладення штрафу, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. 21.10.2021 головним державним виконавцем прийнято постанову № 63560734 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами. 15.12.2021 головним державним виконавцем прийнято постанову про накладення штрафу № 63560734, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. 31.12.2021 головним державним виконавцем прийнято постанову про накладення штрафу № 63560734, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. 06.01.2022 прийнято постанову про накладення штрафу № 63560734, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. 13.01.2022 головним державним виконавцем прийнято постанову про накладення штрафу № 63560734, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. 20.01.2022 головним державним виконавцем прийнято спірну постанову про накладення штрафу № 63560734, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. Вказана постанова прийнята з тих підстав, що станом на 19.01.2021 рішення суду боржником не виконано без поважних причин. 27.01.2022 головним державним виконавцем прийнято спірну постанову про накладення штрафу № 63560734, якою на боржника - ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. Вказана постанова прийнята з тих підстав, що боржником рішення суду станом на 26.01.2022 не виконано без поважних причин.
Не погодившись з рішеннями від 20.01.2022 та від 27.01.2022, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про неправомірність оскаржуваних постанов.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
У першу чергу суд апеляційної інстанції вважає наголосити на юрисдикційній належності даного спору.
Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Згідно частини першої статті 287 КАС учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Таким чином, рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду виключно у тому випадку, якщо законом не встановлений інший порядок їх оскарження.
Водночас, нормами чинного законодавства встановлені особливі правила оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця при виконанні ним судових рішень, ухвалених, зокрема, у господарських та цивільних справах.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Так, згідно статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що оскарження рішення, дії або бездіяльності виконавця під час примусового виконання ним рішення цивільного суду  здійснюється за правилами цивільного судочинства.
Як вже зазначалося, частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII містить правило, відповідно до якого оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця щодо виконання судового рішення здійснюється до того суду, який таке рішення ухвалив (у даному випадку до цивільного суду).
Будь-яких особливостей чи винятків із наведеного правила щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору, про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафу норми Закону № 1404-VIII чи будь-якого іншого законодавчого акту не містять.
Верховний Суд України у постановах від 24 лютого 2016 року у справі № 6-3077цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2187цс15 висловив правовий висновок, згідно якого якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.
Підтримуючи такий висновок, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 216/749/14-ц наголосив на тому, що положення пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» та пункту 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» не є нормами матеріального права, оскільки вони прийняті органами судової влади.
При цьому, частина друга статті 74 Закону № 1404-VIII («рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом») стосується виключно виконавчих проваджень, у яких виконуються не рішення судів, а рішення інших органів. У тому числі зазначена норма стосується виконавчих проваджень, які відкрито з виконання згаданих постанов виконавця, які в силу пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII є виконавчими документами.
Так, аналіз правової конструкції частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII свідчить, що словосполучення «у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, <…> штрафів <…>» (родовий відмінок) стосується словосполучення «щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб)» (родовий відмінок), а не «рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби» (називний відмінок).
Не зважаючи на це, правові висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII ґрунтуються на тому, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Такі висновки викладені, зокрема Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, у справі №127/9870/16-ц та у справі №2-01575/11, від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі №545/2246/15-ц, від 3 та 10 квітня 2019 року у справах №370/1288/15 та №766/740/17-ц відповідно, від 29 травня 2019 року у справі №758/8095/15-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі №766/10138/17-ц, від 16       жовтня 2019 року у справі №1940/1957/18, від 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.001073 та від 29 вересня 2020 року у справі №295/6656/14-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 3 квітня 2019 року у справі №344/1016/18 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року у справі №160/4071/20, від 31 березня 2021 року у справі №640/18024/20.
Не надаючи оцінку наведеним правовим висновкам Верховного Суду, колегія суддів констатує, що їх застосування судами при вирішенні спорів є обов`язковим (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина п`ята статті 242 КАС, частина шоста статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
При цьому, суд враховує неможливість застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 14.12.2021 по справі № 2610/27695/2012 щодо принципів верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту (оскарження має відбуватися у межах однієї юрисдикції), оскільки у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від згаданого вище попереднього висновку лише в частині, що стосується оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення про стягнення аліментів.
У зв`язку із цим, не зважаючи на те, що оскаржувані рішення про накладення штрафу стосуються невиконання рішення цивільного суду щодо врегулювання сімейних відносин шляхом усунення перешкод у вихованні та побаченні з дітьми, вимоги позивача у даному спорі, з огляду на відповідні висновки Верховного Суду, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Приписами пункту 1 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частинами першою та другою статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
Згідно зі статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до пункту 9 розділу 9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 зазначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.
При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, та як вірно встановлено судом першої інстанції, до прийняття оскаржуваних постанов про накладення штрафів, було вже було прийнято шість інших постанов про накладення штрафів від 04.03.2021, 25.03.2021, 15.12.2021, 31.12.2021, 06.01.2022, 13.01.2022.
Колегія суддів наголошує на тому, що нормами статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" чітко визначено які дії, повноваження на вчинення яких державний виконавець має при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду. Приписи ж статті 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 фактично змінюють положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", дозволяючи при цьому державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.
Посилаючись на положення частини третьої статті 7 КАС Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 по справі № 520/6943/19. Отже, у спірних правовідносинах слід застосовувати положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки він має вищу юридичну силу по відношенню до  Інструкції № 512/5.
Відтак, враховуючи приписи частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини п`ятої статті 242 КАС, частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів констатує, що прийняття відповідачем у відношенні позивача оскаржуваних постанов про накладення штрафу є необґрунтованим та таким, що суперечить нормам статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".
Враховуючи, встановлену відсутність законодавчих підстав для прийняття оскаржуваних постанов, то колегія суддів не вбачає за необхідне надання оцінки обставинам, з підстав наявності яких оскаржувані постанови були прийняті (а саме щодо невиконання рішення про усунення перешкод у вихованні та побаченні з дітьми). У зв`язку із цим, суд апеляційної інстанції відхиляє відповідні доводи скаржника.
Також, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на порушення порядку подання доказів у суді першої інстанції, неповідомлення відповідача про розгляд справи, а також і відмова у проведенні судового засідання у режимі відеоконференції (з урахуванням того, що позивач мав об`єктивну можливість висловити свою позицію у процесуальних письмових документах), оскільки наведені обставини не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення по суті спору.
Щодо заявленого клопотання про витребування додаткових доказів щодо перетину позивачем та її неповнолітнім сином державного кордону України, то колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки наведені обставини з огляну на встановлені вище факти протиправності оскаржуваних постанов, не вплинуть на вирішення даного спору.
Щодо посилань скаржника на непідсудність даного спору Окружному адміністративному суду міста Києва, то колегія суддів звертає увагу, що як вірно встановив суд першої інстанції, зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини першої статті 25 КАС адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відтак, оскільки зареєстрованим місцем проживання позивача є м. Київ, то даний спір територіально підсудний саме Окружному адміністративному суду міста Києва.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2022 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          Н.М. Єгорова
з